184 
Ur säkra intyg, ibland hvilka de intaga främsta rum- 
met, som hämtats ifrån den först under senaste decennium 
fullständigare undersökta s. k. Court'ska manuskriptsamlin- 
gen i Geneve, framgår otvifvelaktigt att den reformerta be- 
kännelsen i Frankrike under de senaste åren af Ludvig XIV:s 
regering befann sig uti ett tillstånd, som stod tillintetgörelse 
ganska nära, Camisard-krigen hade ändats med regeringens 
seger; Cavalier och ett stort antal med honom hade antagit 
de erbjudna vilkoren för att nedlägga vapen och gått till 
främmande land, de öfriga hade efter förtviflade ansträng- 
ningar fallit; år 1710 hade de sista ledarena ändat sina da- 
gar dels i öppen strid, dels på schavotten. Å en annan sida 
hade redan tidigare de mest framstående representanterna 
för de förmögna och bildade klasserna, hvilka vidhållit sin 
konfession, dragit sig genom en sjelfvald landsflykt undan 
till de trygga hamnar, som i Holland, Schweitz, England och 
Tyskland öppnade sig för dem; de lärde och andlige, hvil- 
kas rykte förlänat glans åt deras trosförvandter, hade skildt 
inom dessa asyler funnit nya hem. Mängden af calvinister 
tillhörande de arbetande och åkerbrukande klasserna, stod 
utan ledning af lärare och predikanter med vetenskaplig bild- 
ning, liksom jemväl protestantiska skrifter och sjelfva tros- 
urkunden voro dem förhållna eller förstörda. Då derföre de 
sista förhoppningarne om återställande af samvetsfriheten gått 
förlorade efter freden i Utrecht, som väsendtligen blott med- 
förde frihet åt ett antal galerslafvar, lägrade sig en tung 
förtviflan och skräck öfver sinnena, katolicismens bekännelse 
blef till det yttre rådande och med grämelse i hjertat fogade 
man sig under det romerska kleresiets myndighet. Med ett 
skenbart rättsskäl kunde sålunda Ludvig XIV få månader 
före sin död förneka tillvaron af några reformerta mera inom 
sitt rike, i det han den 8 mars 1715 lät utfärda en dekla- 
ration, hvilken såsom affällingar ifrån katolska kyrkan stämp- 
lade och dömde alla, hvilka på sin sotsäng vägrade att emot- 
taga denna kyrkas sakramenter. Ty alla, slöt man, hade 
engång afsvurit sin gamla tro. 
Men denna stämning uteslöt dock icke undantag. FEn- 
