197 
skapet till städer och på ljusa dagen. I sanning sällsynta 
högtidsstunder! Tal gick tillochmed om att toleransförkla- 
ringar vore att emotse ifrån hofvet. Court sjelf, som sedan 
1729 bosatt sig uti Schweitz och i Lausanne ledde både se- 
minariet och sina landsmäns kyrkliga angelägenheter i all- 
mänhet, utbrast i hänförda utgjutelser och omgafs, då han 
på en resa uppträdde i Languedoc, öppet af vördnadsfulla 
skaror, som lyssnade till hans föredrag. Och å en annan 
sida sammanträdde en nationalsynod, hvilkens betydelse för- 
höjdes genom deputerade ifrån aflägsna landskap, Norman- 
die, Poitou, Saintonge, Perigord, Angoumois, Guyenne; det 
reformerta Frankrike liksom mönstrade sina krafter. 
Anledningar att hoppas en förändring uti sjelfva det 
bestående systemet saknades visserligen icke. Sedan några 
år hade redan kyrkornas ombud uti utlandet, Duplan, fram- 
ställt deras sak inför inflytelserika personer, ja styrelsemed- 
lemmar i de protestantiska länderna; icke blott penninge- 
understöd, utan äfven verksamt förord hos franska regerin- 
gen hade i några fall visat sig såsom följd deraf. Court, 
hvars namn redan var aktadt af främlingar, hade ifrån 
Schweitz verkat i samma syfte och skriftvexlat med högt 
uppsatta personer utrikes. Frankrike hade dessutom med 
ringa framgång fört kriget rörande Maria Theresias succes- 
sion och behöfde sina militära ressurser annorstädes än till 
egna undersåters öfvervakande. Och kunde man icke hop- 
pas det bästa äfven al den oföränderligt lojala och under- 
gifna hållning, som protestanlerna så länge iakttagit? Bland 
synodens främsta åtgärder var åter beslutet om högtidliga 
förböner för Ludvig XV och framgången af hans vapen; vid 
ryktet om hans sjukdom vid Metz hade församlingen sjelf- 
mant fallit på knä och anropat Försynen om hans veder- 
fående. Synodens akter hade genom enskilt omsorg tillstälts 
sjelfva intendenten Bernage och genom honom delgifvits 
hofvet. 
Men oförändradt till tänkesätt, oförsonligt vakade kle- 
resiet och gjorde sig nya vapen af hvad som kommit i da- 
gen. De talrika samlingarna, der jemväl adelsmän, borgare 
