145 



tankar. Äfven här inom den oorganiska verlden påträflFa vi 

 så alt säga en skilnad till familj, slägle och art, alldeles så- 

 som hos djuren och växterna, der vi lika litet kunna 

 utröna h varför af ett gifvet slags ägg eller frö städse visar 

 sig upjjstu en afkomma, lik den varelse som skänkt densam- 

 ma dess tillvaro. De för våra sinnen uppfattliga fenomenen 

 kunna vi visserligen så småningom någorlunda, låtom oss 

 åtminstone hoppas det, komma underfund med. men den 

 det hela genomträngande, lifgifvande och beherrskande an- 

 den eller, hvad som är det samma, den af gammalt benämn- 

 da lifskraften torde för all tid undandraga sig våra och våra 

 efterkommandes om än aldrig så djuptänkta och nogijranna 

 spekulationer och forskningar. Tj frågan om anden i na- 

 turen, lifskraften eller hvad vi nu vilja kalla denna evi»a 

 kraft, är blott en omskrifning af: hvad är Gud? Och kunna 

 vi på detta klarare framställda spörjsmål icke gifva mer än 

 ett enda riktigt svar, det ödmjuka och ärliga: vi veta ej: 

 dock är det allas vår oafvisliga pligt att oupphörligen trän- 

 ga det atlägsna målet allt närmare in på lifvet, oaktad t det- 

 samma likt horizonten städse viker tillbaka för vårt oaflåt- 

 liga och närgångna kunskapsbegär. Men denna andes till- 

 varo kunna vi derför ej förneka, ja vi behöfva ej ens blott 

 tro derpå, ty vi känna dess närvaro och kunna se dess spår 

 öfverallt och alltid så väl i oss sjelfva som i den omgifvan- 

 de naturen. Att med materialismen anse, ty om någon slao-s 

 visshet kan ej här ordas, det de kemiska och fysiska lao-ar- 

 ne, af hvilka vi dock ännu känna så litet, allena äro till- 

 räckliga för lösning af h varje gåta, om än aldrig så inveck- 

 lad, vore att förneka vårt eget andliga väsen, att upphäfva 

 all moral eller just den egenskap hvarigenom vi äro i stånd 

 till fortskridande utveckling och förädling inom andens verld, 

 ja göra oss till de farligaste vilddjuren utan tyglar och utan 

 ansvarighet. De yttringar lifskraften visar oss hafva visser- 

 ligen numera till någon ringa del förklarats i enlighet med 

 de förr så föga kända naturlagarne, men kommer dock, en- 

 ligt vår öfvertygelse. alltid att qvarstå ett oåtkomligt cen- 

 trum, en kärna, som ensam kan tyda den gruudsannin<: som 



10 



