350 



20 



siy glat, og durved, al der kun det l'orsle Aar daiini-s Hast. F$iirken, baade La-derkorken 

 og Uarkparenchymet, voxer stadig i Omfang i samme Forhold som Vedlegemet, men den 

 opnaaer kun en ringe Tykkelse. Eflerliaanden gaa Barkparencliymets Celler over til al 

 blive meget tykvæggede Sclerenchymceller, og saadanne træde ogsaa i IJasteos Sled. En 

 lignende Omdannelse undergaa ogsaa Cellerne i Marvslraaierne, som fra Vedel fortsætte 

 sig ind i Barke.i, og selv i den Del af Vedets .Marvstraaler, som ligge nærmest Barken. 

 Herpaa grunder det sig, at disse fortykkede Parlier af Marvstraalerne, naar Barken løsnes, 

 blive siddende paa dennes Indreside, som større og mindre kileformede Fremragninger. — 

 I et Tværsnit af Vedet ere de talrige brede Marvstraaler ioinefaldende, men de ere kortere 

 end hos Egen. Det er ved dem, at Vedcellerne faa del bugtede Løb. Desuden Dndes her 

 en stor Mængde smalle Marvstraaler, saa at Marvstraalerne i det Hele udgjøre Ve — V4 af 

 Vedet. Dernæst adskiller Bøgen sig væsentlig fra de to foregaaende Slægter ved Karrene, 

 som have en langt ringere Vidde og ere mere ensformigt fordelte over hele Aarrlngen 

 (Og. 1). De enkelte Marvstraale- og Vedparenchymceller ere som hos Egen, men Indholdet 

 er stærkere farvet af en rodgul Olie, som enlen er fordelt over hele Slimen eller danner 

 større og mindre kugleformede Draaber (flg. 2—4 m, m', p). Ogsaa i Vedcellerne er Bøgen 

 meget forskjellig fra Egen og Kaslanien. Vedcellerne ere karlignende, saa tykvæggede, at 

 den indre Hulhed næsten er forsvunden, og saa skarpkantede, at Melleuicellerummene 

 mangle eller kun ere meget smaa (fig. 2). Det er ved disse Forhold i Vedtellerne, at 

 Vedets Haardhed, Vægtfylde og store Værdi som Brændsel belinges. 



III. 



Systematisk lldsiot over Kgetaiiiilien. 



1 miu tidligere Athaiidliiig har jeg vist, at liere Afdelinger af Egeslægten, saaledes 

 som denne opfattes af De Candolle, nemlig Sectionerne Androgyne^ Pasam'a, de Heste 

 Arter af Cyclohalanus , Chlamydolalanus og Lithocarpus , baade i deres væsentlige Karak- 

 terer og i Habitus stemme langt mere overens med Kastanierne end med Egene, saa at 

 de i al Fald snarere maatte henføres til Slægten Castanea end til Quercus. Fra Kastanie- 

 slægten ere imidlertid de nysnævnte Ege saa afvigende i Skaal, Blomst og Frugt, al det 

 ikke vilde staa i Overensstemmelse med de Hegler, som ellers lægges til Grund for Slæg- 

 ternes Bcgrændsning, om man vilde drage dem ind under samme. Jeg har derfor fore- 

 slaael al henføre disse Egearler til to egne Slægter, Pasania og Cyclohalanus, som i For- 

 ening med Castanea danne en naturlig begrændset lille Gruppe {Castaninæ). Bøgene der- 



