103 



Egen tidligcr« en væsentlig Beslanddel , men er nu næsten forsvunden, hvilket naliii ligvis 

 her, ligesom andre Steder i Danmark, for en væsentlig Del skyldes Menneskets Indgriben. 

 Medens Østkystens Skove ere fattigere paa Eg eml Øernes, har denne Træart hævdet sit 

 Uerredomme paa mange Steder i det Indre af Landet. Den Del af Uald Skov ved Viborg, 

 der benævnes Langskoven, er saaledes ren Egeskov. Men en saadan jydsk Egeskov har 

 rigtignok en ganske anden Karakter end de laalandske Skove med deres 70 l'od hoie, ranke 

 Stammer. Vestenvinden viser allerede her sin kuende Magt. De krogede Stammer naa 

 kun 10— I K Tunimcr i l'værmaal, og Kronerne ere svagt udviklede mod Vest. Træerne 

 staa langt Ira hverandre, sædvanlig i 20 Fods Afstand, og Underskoven bcstaaer næsten 

 udelukkende af Enebær, som ofte danne et saa tæl Dække, al Egeopvæxten kvæles (Vaupell 

 1. c. p. 33). Mærkelig er Vinter-Egens Udbredning. Den forekommer hist og her i de 

 jydske Skove, mangler ganske paa alle Oerne, men optræder paany i Mængde paa Hornholm. 

 I sin for delle Bælte mest karakteristiske Skikkelse viser Flantevæxten sig omkring Fjordene. 

 I Skovene paa Sydsiden af den ved sine maleriske Omgivelser berømte Veilefjord bestaaer 

 Underskoven af Ilex Aqidfoliuvi, Juniperus communis og Taxus baccata, og flere af de 

 smukkeste og ellers i Danmark sjeldnesle Bregner voxe her: Lastræa Oreopten's, udmærket 

 ved sin Lugt, der minder om Bosa rubiginosa, Striithiopieris og Blechnum Spicant (Botan. 

 Tidsskr., 2 Bd., p. 20). Kristtornen er utvivlsomt den mest karakteristiske Plante for dette 

 Bælte. Medens den ganske mangler paa Sjælland og er yderst sjelden ellers i Landet, er 

 den lier saa almindelig udbredt i Strandskovene, at den paa nogle Steder (f. Ex. i Gylling- 

 næs Skuv) er et ligesaa besværligt Skovukrud som i Slesvig. Den holder sig sædvanlig 

 som Busk, men bliver undertiden (ved Palsgaard) el 20 Fod høit Træ. Endnu i Tofte Skov 

 i den sydlige Vildmose er den meget udbredt, og Nord for Limfjorden forekommer den i 

 Hals og Melholt Skove og ligeledes paa Læso. I et Par Miles Afstand fra Kysten bliver 

 Krisllornen sjelden, men den er igjen hyppigere midt paa Halvøen og i de faa Skove, som 

 staa tæt ved Vestkysten (Vaupell 1. c. p. 57). — Taxen antoges at være ganske udryddet 

 i Danmark, indtil den for faa Aar siden (1865) blev opdaget ved Veilefjord, hvor den mær- 

 keligt nok saa længe havde unddraget sig Botanikernes Opmærksomhed. Den forekommer 

 her under Forhold, som gjor del utvivlsomt, al den er vildlvoxende. Desuden er det 

 bleven oplyst (Botan. Tidsskr., 2 Bd. , p. 25), al den endnu i Mands Minde har været i 

 Meilgaard Slrandskove paa Nordsiden af den Halvø, som Jylland sender ud mod Øst 

 (Djursland). — I en Del af dette Bælte, nemlig fra Mariagerfjord og noget Nord for Lim- 

 fjorden, hvor Bunden er meget lav og fugtig, danner Ellen (Alnus glutinosa) og Birken 

 {Betula verrucosa) Hovedbeslandelen af Skovene*). — Den veslliije Lillebæltet begrændsende 

 Del af l'yen stemmer i Planlevæxten overens med Jyllands Uslkysl og henhorer til de mest 



*) Delte nordlige Parti niaa ifolge alle sine NalurforhoKl betragtes som en egen Afdeling af Oslbæltet. 



