165 495 



Eiensyn til Uøgene, der vistnok alle kunne føres tilbage til den pliocenc eller endog til den 

 miocene Tid — Fagua stjlvatica er saaledes kjendt fra Arnodaleiis Pliocenlag. IJel fælles 

 Centrum for Uøgetypens Former maa derfor suges i en tidligere Jordperiode, og fra dette 

 vare de allerede spredte i forskjellige Iletninger, da den nærværende Fordeling af Land og 

 Hav indtraadte. 



Foruden de til de tre Underfamilier svarende tre Hovedcentra for Cupuliferemes 

 Udbredning er der endnu tre underordnede Cenlra, som karakteriseres ved egne Slægter 

 eller Cnderslægter. Japan er saaledes gjennem Kina for Cupuliferemes Vedkommende saa 

 HHie knyttet til Uimalaja, at denne Del af Asien maa henføres til et fælles Gebet. Det er 

 Kastanic-L'gene {Cyclohalanopsis), som her have deres Hjem. — Dernæst danner Lilleasien 

 el Centrum for Underslægten Cerris, der, som jeg i denne Afhandling ved mange Analyser 

 af Hunblomsterne (Tab. V) har vist, er vel karakteriseret ved sine sylformede spidse Grifler 

 (S. 341). Af denne Underslægts 30 Arter, forekomme 20, og deriblandt alle de typiske, i 

 Lilleasien. De øvrige 10 Arter tilhøre Middelhavslandene, Himålaja og Japan, saa at UiJ- 

 iiredningen fra Lilleasien er gaaet i ost-vesilig Retning. 



Ligesom de arctiske Lande hele Jorden rundt ere forenede ved en fælles Flora, 

 saaledes er det først ganske gradvis at Plantevæxlen i Europa, Amerika og Asien antager 

 en mere forskjellig Karakter, jo mere man nærmer sig Ækvator. Del staaer i Overensstem- 

 melse hermed, al Cupulifererne paa de nærmere Ækvator liggende Bredegrader have tre 

 skarpt adskilte Cenlra, ét i hver af de tre Verdensdele, medens derimod de Cupulifcrer og 

 navnlig de Ege, som hele Jorden rundt i den tempererede Zone gaa langt mod Nord, alle 

 høre til samme lille Gruppe [Eulepidobalanus] af Underslægten Lepidobalanus. Disse nord- 

 lige Ege udmærke sig alle ved mere elier mindre dybt lappede Blade. [ Nordamerika voxe 

 de fleste Eulepidobalaner paa Vestsiden [Q. lobata, Douglasii o. fl.), i det Hele 7 Arter (se 

 S. 366— 367), medens der paa Østsiden kun er én Art (Q. alba). I den gamle Verden 

 tilhøre ligeledes el meget overveiende Antal Arter den vestlige Del. I Europa er der Nord 

 for de hoie Bjcrgkjæder 4 Arter {pedunculata, sessiliflora, conferta og pubeacens), men noget 

 sydligere paa Bjergene komme hertil Q. Toza og Q. Farnetto og i Lilleasien Q. vulcanica 

 Cedrorum, macrant/iera , Haas, Syspirensis. Øst for Kaukasus er der en stor Strækning, 

 hvor Egene ganske mangle, men de optræde paany i den østlige Del af Asien, hvor Q. 

 Mongolica har en stor Udbredning i Amurlaudet, hvortil endnu komme Q. Mac Cormickii, 

 obovata og dentata fra den nordlige Del af Kina og Japan. 



Indenfor Cupuliferemes hele Udbredningsomraade har hver større systematisk Af- 

 deling altsaa sit særegne Centrum , og disse forskjellige Udbredningscentra ligge langt 

 Qernede fra hverandre. Kastanierne, Egene og Bøgene have deres særegne oprindeligt- 



*) UelU- liællc er dog, gom tidligere berørt, afbriKlt i Sibirien. 



