167 497 



den stemmer overens i Griflerne, og Lepidobalanus Sect. lUx, som den lipner i Bladene 

 og Skaalen*!. 



Indenfor Kgegruppens store Ldbredningsomraade danner Middelhavslandene et Over- 

 gangsgebét mellem Lepidobalan- og Cerris-Typen, af hvilken den fsrste optræder ren i 

 Nordeuropa, den anden i Lilleasien. Sten-Egen (Q. Ilex) herer til de mest udbredte og 

 mest karakteristiske Træer i det stedsegrønne Skovbælte, og den repræsenterer her en 

 (Irnppe al Ege, som udmærker sig ved smaa faste læderagtige Blade, der paa L'ndersiden 

 have en meget fin og tæt, graa llaarbeklædning eller el graallgl Voxoverlræk og enten ere 

 helrandedc eller tornel-tandede**). Hertil kommer endnu, at Secundærribberne i Regelen 

 i nogen Afstand fra Ilanden dele sig i lige stærke Grene (Tab. II f. 1—3). De andre for 

 Middelhavslandene karakteristiske Egearter baade uf Cerris- og Lepidobalan-Gruppen vise 

 en Tilnærmelse til Sten-Kgen og have saa stor Lighed i Bladene og i hele deres Habitus 

 med dennes forskjellige Former, at herved let fremkaldes en Forvexling af Arierne. Af 

 CVrm- Gruppen er der saaledes nogle (Sect. Suber, se S. 357), som nærme sig til de mere 

 bredbladede, men ikke ganske helrandede Former af Sten-Ege, medens andre (Sect. Ili- 

 coideæ, se s. S.) have megen Lighed med de Former, som have tornel-tandede Blade 

 {Q. Ilex V. agrifolia). Derimod har den Art af Cems-Gruppen , som gaaer længst mod 

 Nord ind i Eulepidobalanernes Gebél, de dybt indskaarne Blade fælles med disse Ege. — 

 Ligeledes forekommer her en meget udbredt Gruppe af Lepidobalaner {,§ Crenato-serratæ, 

 se S. 367), som daflner Overgang mellem de typiske Arter af denne L'nderslægt og Sten- 

 Egene. Visse Former af Q. infectoria og Q. Lusttanica slaa saaledes midi imellem Varie- 

 teler af Q. sessiliflora og pubescens paa den ene og af Q. Ilex paa den anden Side. 



Ogsaa Amerika frembyder mange Exempler paa Overgangsformer mellem de Under- 

 slægter, som her komme i Berøring med hinanden. Der er i del Foregaaende vist, hvor- 

 ledes Cupulifererne og navnlig Egene forholde sig lil den øvrige Plantevæxt i de store 

 naturlige Floraer. Her skal nu kastes et Blik paa Egenes Optræden i Amerika i Almin- 

 delighed og Underslægternes Forhold lil hinanden indbyrdes. Her findes i del Hele omtrent 

 150 Arter, som ere udbredte mellem den 2den og 44de° n. Br. , men langl fra ensformigt. 

 De optræde med et megel overveiende Antal Arter i Mexico mellem den 15de og 20de° og 

 i en Høide af 3000— GOOO Fod paa Cordillerens østlige Heldning, hvor der hersker el fug- 

 tigt og varmt-lempererel Klima. Herfra aftager Ariernes Antal baade mod Syd, saa at der 

 paa 2—3° n. Br. endnu kun findes el Par Arter, og mod Nord, saa al der ved Sydranden 

 af de slore nordamerikanske Seer, hvor Egene have deres Nordgrændse, endnu kun fore- 

 komme nogle faa Arier {alba, oblusiloba, macrocarpa, rubra, coccinea, tincton'a, imbricaria). 



*) Ørsted: Bidrag o. s. v., 1. c, S. 70. 

 •*) Bladene synes lios alle Arter al vare tornel-tandede paa den unae Plante. 



