500 170 



typer, som i den tertiære Tid udgjorde en saa karakteristisk Del af Trævæxten i Europa. 

 Den af Rossmiisler først beskrevne Q.furcinervia slemmer, som det sees af nærværende 

 Afliandlings Tab. VII f. 1—4, saa nøie overens med Q. GaleoUii i Bladels Form, Indskæring 

 og Ribbefordeling, al man ikke kan tvivle om, at den er nærbeslægtet med samme; navnlig 

 gjenfindes her de for Macrobalanus karakteristiske langs med Randen løbende Terliærribber 

 (f. 2 — 4). Paa lignende Maade svarer Q. furcinervis Ueer. til Q. leiophylla, Q. Drymeia til 

 Q. lancifolia (see Tab. VII f. 5 — 8) og Q. grandidentata Web. lil Q. excelsa Liebm. Macro- 

 balanus slutter sig i det hele nærmere lil Lepidobalanus end lil Erythrobalanus , dog er 

 der nogle Arier, som i IJIadene nærme sig mest til Erythrobalanus Seclio 3, Versif ormes 

 og Sectio 4, Serroides, saaledes lancifolia lil nitens, leiophylla til Cortesii og corrugata lil 

 Serra. 



Forsaavidl den Forbindelse, der viser sig mellem Cupuliferernes geograQske Ud- 

 bredning og de i de syslemaliske Afdelinger udlrykle Forskjelligheder i Bygning, i det Fore- 

 gaaende har været gjort lil GJensland for Betragtning, ere Forholdene i det hele, saaledes 

 som de maatle være, naar de typiske Former oprindelig have været tilstede i de som Ud- 

 bredoingscenlra betegnede Egne og herfra, efterliaanden som Arternes Antal tog lil, have 

 udbredt sig videre og blandet sig med Nabocentrernes Arter, naar ikke klimatiske og andre 

 fysiske Betingelser hindrede deres Udbredning. 



Der er imidlerlid nogle Forhold i Cupuliferernes Udbredning, som efler den nær- 

 værende Fordeling af Land og Hav staaer i Modstrid med den Forudsætning, at alle de be- 

 slægtede Former ere udgaaede fra samme Centrum, og som endnu staa tilbage al omtale. 

 Delte gjælder saaledes med Qensyn til 7/ea;-Gruppens Udbredning. De herhen hørende 

 Arter (see S. 369) forekomme i størst Mængde i Ny Mexico, en Art har en stor Udbredning 

 i den sydlige Del <if Nordamerika, en anden ved Mexicos Kysler; saa at de allsaa her til- 

 høre Landene omkring det amerikanske Middelhav; men den mest udbredte Egeart, Sten- 

 Egen, i Europas Middelhavslande hører ogsaa til denne Gruppe, og ligeledes forekommer 

 der et Par Arter paa Ilimalaja og én Art paa Japan, saa at i/ex-Gruppen allsaa er udbredt 

 hele Jorden rundt paa de tilsvarende Bredegrader. Man kunde maaske mene, at delte Ud- 

 bredningsforhold lader sig forklare derved, al Lighed i klimatiske Betingelser ogsaa frem- 

 kalder Lighed i Organisation, men fraseel andre Indvendinger, der kunne gjeres mod denne 

 Forklaring, finder der navnlig for Himålajas og Japans Vedkommende ikke nogen saadan 

 Overensstemmelse i Klima Sted. Derimod kaste de lil de nulevende Arier naie knyttede 

 fossile Former og deres Udbredning 1 de nærmest forudgaaende Jordperioder, saaledes som 

 del vil blive vist i det følgende Afsnit, Lys over delle som over flere andre afvigende Forhold 

 i Udbredningen. 



Der er dernæst Egefamiliens Optræden i den californiske Flora, soui frembyder 

 afvigende Forbold, ila de her forekommende Arier vise meget sliirri! Slægtskab med de 



