502 172 



med mindre og sodere Frø og ligeledes paa Japan, hvor den optræder i flere Varieteter*) 

 og i den nordlige Del af Kina, medens den herfra og til Kaukasus og ligeledes i den mid- 

 terste og vestlige Del af Nordamerika ganske mangler. Paa lignende Maade forholder det 

 sig med Fagus sylvatica, der ogsaa forekommer paa Japan i en egen Varietet {v. Asiatica), 

 men savnes i den store Strækning, som ligger herimellem og Kaukasus**). Der er Grund 

 •til at antage at baade Bogen og Kastanien har været udbredt i et Bælte, som strakte sig 

 fra den østlige Del af Asien til Kaukasus, og Paavisningen af disse Planler i hine Egnes 

 pliocene Lag vil neppe længe lade vente paa sig. 



Blandt de Forhold i Planternes geografiske Udbredning i Almindelighed, hvorover 

 Cupulifererne i særlig Grad kaste Lys, skulle her udhæves de vigtigste. 



Den mærkelige skarpe Adskillelse, som finder Sted mellem den mexicanske og den 

 vestindiske Flora, som dog ligge hinanden saa nær, gjer sig paa en meget paafaldende 

 Maade gjældende med Hensyn til Cupulifererne. Medens nemlig Egene optræde i større 

 Mængde i Mexico end noget andet Sted paa Jorden, er der ikke en eneste Art paa de vest- 

 indiske Øer, uagtet disse paa mange Steder frembyde de klimatiske Betingelser, som ere 

 de gunstigste for Egene. At der netop med Hensyn til Egenes Optræden finder en saa 

 fuldstændig Modsætning Sted mellem disse to Floraer kan vistnok tildels forklares derved, 

 at Egenes Fro, som hurtig miste deres Spireevne, ikke let kunne overføres ved Havet; 

 hvortil endnu kommer, at Egene voxe i Mexicos høiere liggende Bjergegne, langt fra Havet, 

 og om end Frugterne herfra ved Floderne kunne fores ud i Havet, ville de ikke paa de 

 vestindiske Øers Kyster finde gunstige Betingelser for deres Udvikling, hvilket ogsaa staaer 

 i Overensstemmelse med den almindelig gjældende Regel, at de fleste Planler, som de 

 vestindiske Øer have fælles med Fastlandet, tilhøre det tropiske Lavland, medens Bjerg- 

 planterne som ofte ere endemiske. 



Det gjælder fremdeles som almindelig Regel, at der findes flest endemiske Arter i 

 de Floraer, hvor de fysiske Betingelser lægge de største Hindringer for Planternes Van- 

 dringer. Havet og hoie sneklædte Bjergkjæder, især saadanne, som træffes lodret af de 

 herskende Vinde, danne skarpe Grændseskjel mellem Floraerne. Gyldigheden af denne 

 Regel bestyrkes paa en slaaende- Maade ved Cupuliferernes Udbredning. Medens saaledes 

 f. Ex. Sommer-Egen er udbredt over hele Europa, overalt hvor den finder de passende 

 klimatiske Forhold, have derimod Sumatra og Java, som ligge hinanden saa nær, gjennem- 

 gaaende forskjellige Arter af Cupuliferer, uagtet Klimaet paa begge Øer væsentlig er det 

 samme, og ligeledes ere de for den californiske Flora eiendommelige Cupuliferer inskræn- 



*) V. Japonica med mindre Blade, v. elongata, v. snbdentata og v. Kmalcuri. 

 **) Naar F. sylvatica tidligere har været angivet fra Amerika grunder det sig paa en Forvcxling med 

 var. tyhestris af F. fermginca. 



