2 



karakter, sådan den på monumenten träder mot oss, äfven- 

 som någon förvandtskap i ordförrådet, ett turkisk-tatariskt 

 eller ural-altaiskt ursprung sannolikast.'''' Och Lenormant, 

 som deråt egnat mycket omfattande undersökningar, uttryc- 

 ker sig: ''''Vissa fakta tvinga oss att anse akkadiskan såsom 

 förebild af en särskild grupp, hvars plats är att söka i en 

 större linguistisk afdelning. De yttre slägtförhållandena sy- 

 nas mig föra allra närmast till de ugrisk-finska idiomen, 

 ehuru till viss grad äfven mot turkiskan, mongoliskan och 

 till och med tungusiskan. Jag tror derföre, att Oppert var 

 ledd af en verklig inspiration, då han redan år 1857 sade, 

 att det språk, som talats af kilskriftens uppfinnare, stod nä- 

 ra de för-ariske invånarnes i Medlen samt hör till den 

 turanska familjen, äfvensom år 1859: att dess mest beteck- 

 nande drag röja slägtskap med den ugrisk-finska gruppen.'''' 

 Min afsigt är icke nu att redogöra för de skäl, på hvil- 

 ka ofvanstående, vid första ögonkastet nog öfverraskande 

 uttalanden stödja sig, och det så mycket mindre, som jag 

 redan ofta förut, samt senast i denna Öfversigts 15:de häfte 

 vid anmälan af Lenormants ''"'Etudes Accadiennes"''', ordat 

 derom. Hvad man i saken vill tänka, torde det imellertid 

 för hvar och en fördomsfri, för hvar och en, som icke in- 

 pyrat sig i subjektiva älsklingsmeningar a priori, vara klart, 

 att här föreligger ett af de nog glestsådda fall, då den euro- 

 peiska vetenskapen för en af sina största frågor har ett 

 direkt behof af handräckning från finske språkforskares sida, 

 af de 'Seythiske filologerne", såsom redan Westergaard sade. 

 Jag menar naturligtvis dem bland desse, hvilka jemte att för- 

 foga öfver ett godt gehör för sitt eget folkmåls ljud och 

 lagar, med ett af allmänna historiska och linguistiska studier 

 uppodladt omdöme förena grundliga insigter ej mindre i 

 öfriga turanska, i synnerhet turkiska språk, än i de semi- 

 tiska, hvilka sistnämnda för kilskriftens läsning och tydning 

 äro af så afgörande vigt. Må det slutliga resultatet af all 

 använd möda bli de hittills uppstälda lärornas bekräf- 

 telse eller vederläggning (för min del förutspår jag det 

 förra), så vore det sannerligen mer än oförlåtligt, om de 



