15 



lorar i renhet. Magerne, hvilkas stämplingar Darius till- 

 intetgjort, inslå en annan väg. Redan från Xerxis tid sökte 

 och vunno de allt större insteg vid hofvet (Herod). Den 

 rena niazdeismen vek genom deras inflytande allt mera tor 

 en sjnkrelistisk lära, hvari magus intog en plats vid sidan 

 af äthrava. De partier af Zendavesta, som höra till denna 

 andra redaktions epok, bära de skönjeligaste spår af en 

 sådan inmängning af främmande idéer, ehuru dessa icke 

 erhållit hela den utveckling, hviilien någre achemenidiske 

 regenter genom sina dekret gåfvo dem. 



Den mazdeiska läran är till sitt väsende spiritualistisk. 

 Äfven den hvilar pä begreppet af en dualism, men en sådan, 

 hvari den goda principen, företrädd at Ahouramazdä, har af- 

 gjordaste öfvervigt. Ahouramazdä ärisjelfva verket den ende 

 guden, ''""liimmelens herre^\ ''^han som skapat himmel och jord;*"^ 

 utom honom nämna icke heller de officiella dekreten någon 

 gud, ehui'u de stundom kalla honom "'"'den störste af alla 

 gudar.'^ Zendavesta känner till det ondas representant, 

 Angrömainyous (Ahriman), såsom ^Tienden,''"' hvilken man 

 höljer med förbannelse. I inskriptionerna förekommer han 

 l)lott en enda gång, under benämningen Drauga, "lögnen."'^ 



Herodofus och andre klassiske författare äro rike på 

 skildringar, i hvilka man väl igenkänner mazdeismens sanna 

 väsende, dess mot all sinlig afgudadyrkan fiendtliga och 

 destruktiva rigtning. Men då samme Herodotus vill gifva 

 bestämda och positiva detaljer rörande samma religion, kän- 

 ner han icke engång Ahouramazdäs namn. Han talar om 

 en dyrkan, egnad solen, månen, elden, jorden, vattnet och 

 vindarne, d. v. s. en kult, som har intet gemensamt med 

 föreskrifterna och andan i Zendavesta. en helt och hållet 

 naturalistisk, för den mazdeiska spiritualismen främmande 

 lära. Andre grekiske auktorer förtälja äfvenså om magerne 

 att de tillbådo elementen, i synnerhet vattnet och elden, — 

 alldeles som vi funnit Akkadernes besvärjare göra. I sjelfva 

 verket hade stjeinedyrkan en stor utsträckning i den mediska 

 magismen. Icke förty förekommer den knappast i zend- 

 böckerna, samt der i ett stycke, som ingalunda hör till de 



