16 



äldsta (nämligen blott i 21 fargarden af vendidadsadé). 

 Spiegel och andre nyare kritiker äro ense att anse den 

 som ett främmande lån. Stor utsträckning har dock denna 

 kult i de zoroastriska skrifterna från en alldeles sen period, 

 — ett inflytande af magerne. 



Man kan och bör, så slutar hr Lenormant detta parti 

 af sitt arbete, i den mediska magismen åtskilja tre skilda 

 element, hvaraf detta blandade system uppstått. Den iranskt- 

 mazdeiska beståndsdelen visar sig endast som en klädnad, 

 hvari, till följd af Medernes segrande inbrott, en äldre folk- 

 tro af helt annat upphof blifvit inhöljd. Härtill komma lån 

 från den kaldeisk-assyriska religionen, hvilka hufvudsakligen 

 framträda i tillbedjan af stjernorna och Anahitas person. 

 Men den bredaste och djupaste grunden för hela systemet 

 utgöres af en turansk folktro, som långt före Iranernes 

 nedsättning i dessa länder slagit rot. '''Och dessa troslifvets 

 skapelser röja en den närmaste skyldskap med lärorna i 

 Akkadernes gamla skrifter, — en skyldskap fullkomligt analog 

 med den, som uppenbarar sig mellan Medlens för-ariska och 

 Kaldéens akkadiska tungomål." 



Bland de turanska folken, hvilkas magi skärskådas, har 

 författaren naturligtvis icke förglömt forn-Finnarne. Den 

 sista afdelningen i förevarande kapitel (sid. 216 — 237) redo- 

 gör för deras mytologiska begrepp under många sidoblickar 

 på Akkadernes. Hr Lenormant känner icke blott Léouzon- 

 Leducs öfversättning af Kalevala, hvilken dikt han på det 

 högsta beundrar, utan har ock flitigt citerat våra förnämste 

 mytologiske skriftställare, Ganander, Castrén, Lönnrot m. fl. 

 Man skulle blott önska, att då hans framställning tager den 

 sibiriska hedendomen till närmaste utgångs- och anknyt- 

 ningspunkt, denna blifvit med .större grundlighet utforskad, 

 än vi redan i det föregående , haft tillfälle anmärka. Nu 

 saknas icke sällan nödiga förmedlingar och öfvergångslän- 

 kar, hvarför läsarn med en nästan hisnande känsla följer 

 de långa sprången frän Finland rakt till — Kaidéen. Dess- 

 utom kan man icke undgå anmärka en viss flygtighet deri, 

 att källorna icke direkte blifvit rådfrågade, utan endast genom 



