30 



Blotta uppräkningen häraf är nog för att man skall inse 

 omöjligheten af ett ideografiskt beteckningssätt för 3:dje 

 personen i närvarande fall. Sådant innebure, att de nämda 

 olikartade begreppen genom någon underbar kombination 

 alla skulle fungera såsom personalbegrepp. Läser man åter 

 samma tecken fonetiskt, så blir förhållandet mycket enkelt: 

 deras ljudvärde gifver såsom resultat: an un in na ne ni 

 (derjämte al, uppkommet af an^ och ab tih ib ba^ i hvilka 

 vokalerna efter bestämda reglor vexla. Och såsom intyg 

 att detta förfaringssätt vid tolkningningen är det riktiga, 

 visar det sig att 3:dje persons pronomen, då det uppträder 

 isoleradt, heter a«, då föregående ord slutar med konso- 

 nant, och na då det slutar med vokal; den andra typen föi- 

 samma pronomen är abba och bab. 



Vi förutsätta derföre, att den grundval på hvilken kil- 

 skrifttolkningen hvilar är vetenskapligt hållbar, såsom den 

 äfveu blifvit erkänd af alla forskare, hvilka närmare gjort 

 bekantskap dermed, och vi antaga äfven att den nuvarande 

 tolkningens resultater åtminstone i sina hufvuddrag äro säkra. 

 Med dessa förutsättningar öfvergå vi till bevisen för akka- 

 diskans närmare förhållande till de altaiska språken. Dessa 

 kunna förnämligast sammanfattas under två synpunkter, sådana 

 hvilka hänföra sig till språkets förmäla struktur öfverhufvud 

 och vidare sådana, som framhålla materiel öfverensstämmelse 

 i de formativa elementerna. Härtill kommer en mängd ord- 

 likheter. 



Ljudsystemet i akkadiskan är, hvad vokalerna angår, 

 antingen ringa utveckladt eller genom skriften ofullständigt 

 uttryckt. Härvid kan man påminna om den arabiska skrif- 

 ten, som blott bristfälligt återger de turkiska vokalerne. 

 Men äfven om vokalljuden vore så få till antalet som det 

 nu förefaller, så kan man icke med Halévy anse saknaden 

 af il, ö och den deraf beroende frånvaron af en fullständigt 

 genomförd vokalharmoni i ordbildningen och böjningen så- 

 som ett väsendtligt skäl emot slägtskapen med de altaiska 

 språken. I de nordsamojediska språken kan det, enligt 

 Castrén, ej blifva fråga om vokalharmoni i vanlig mening, 



