32 



tnansatta suffixerna sta, l-ta och s-na (= ssa), l-na (Ha) 

 genom föreningen af tvenne särskilda suffixelementer. I 

 sammanhang härmed böra postpositionerna betraktas. Äfven 

 i akkadiskan utgöra de kasus af nomina och kunna såsom 

 sådana förbindas med nominalsuffixer. Så heter det ai 

 muX öfver: muX-mu öfver mig, muX-na eller mnX-hi öfver 

 honom, ki-na med honom, såsom man i ungerskan kan säga 

 nek-em åt mig, hel-éd in uti dig o. s. v. Af ki ställe, men 

 såsom postposifion ^''med,'''' får man på detta vis med tillägg af 

 kasusändelsen ta: ki-nm-ta med mig, kl-zu-ta med dig, 

 ki-ni-ta med honom o. s. v. (s. 255), en förbindelse som 

 väl icke öfverensstämmer med ordningen i finskan, t. ex. 

 pää-lle-ui, luo-ksc-ni^ men finner sin fulla motsvarighet i 

 de ungerska konstruktionerna: kert-em-be trädgård - min 

 - uti, hdz-am-nak hus - mitt - till'). Såsom de altaiska 

 idiomen öfverhufvud känner akkadiskan icke till något gram- 

 matiskt genus; köns-skilnaden betecknas stundom genom bi- 

 fogandet af stafvelsen rak med betydelse: kvinna, hona. 



I alla de turanska språken ha adverbierna en särskild 

 karakter, i det att nästan hvarje af dessa språk bildat dem 

 oberoende af de beslägtade tungomålen; endast bildnings- 

 sättet är gemensamt för dem alla. De utgöra nämligen till 

 största delen kasus af substantiver, hvarföre de ofta till form 

 och betydelse sammanfalla med postpositionerna, från hvilka 

 de endast genom sin användning skilja sig. För samma 

 ändamål användas äfven åtskilliga pronominalstammar i 

 vissa kasus. Akkadiskan bildar nu sina adverbier på lik- 

 nande vis, hvarpå L. anför en mängd exempel (s. 264). 



Hvad verbbildningen beträffar, så hav denna i akka- 

 diskan en egendomlig prägel. Hvarje verbalrot kan genom 



'_) Jag har förut (Öfversigt af den Finsk-ugriska språkforsk- 

 ningen s. 91) på grund af Schraders framstälhiing anfört kita såsom 

 partikel, hvilken begagnades med infigerade former af personalpro- 

 nomen, ett förhållande som inom de altaiska språken saknade mot- 

 svarighet. Lenormants nya tolkning ställer förhållandet i klarare 

 dager, hvarföre jag här ofvan påpekat detsamma i jämnbredd med 

 den liknande företeelsen 1 ungerskan. 



