34 



äfveii återfinnes i den impersonela indikativen hos akka- 

 diskan. 



Med stort skarpsinne ådagalägger Lenormant, att den 

 hos de flesta altaiska språk förekommande negativa konjii- 

 gationen intet annat är, än en kvarlefva från ett liknande 

 stadium i verbbildningens utveckling. Ordningen i detta kon- 

 jugationssätt: förnekningsord -f- pronomen -j- verbstam är den- 

 samma som i akkadiskans prépositiva konjugation, och hvad 

 som är mest bevisande, den negativa konjugationen uppträ- 

 der alldeles på samma sätt i akkadiskan. Ytterligare bör 

 anmärkas, att akkadiskan äger en objektiv-konjugation, så- 

 som äfven mordvinskan och ungerskan. På grund af alla 

 dessa betydande öfverensstämmelser kan Lenormant (s. 253) 

 med fullt skäl uttala, att den akkadiska verbbildningen är 

 turansk, d. ä. har att uppvisa slående öfverensstämmelser 

 med dessa, ehuru en mängd enskildheter, hvilka det vore 

 för vidlyftigt att här beröra, icke medgifva en omedelbar 

 sammanställning med någon särskild gren af de altaiska 

 språken. 



De, förhållanden, för hvilka här ofvan i korthet redo- 

 gjorts, hänföra sig helt och hållet till språkets förmäla struk- 

 tur och beteckna sålunda strängt taget den utvexlingsgrad i 

 språkbildningen, till hvilken här i fråga varande tungomål 

 hunnit. Ehuru man icke lyckats uppvisa något för nämda 

 språkstam främmande idiom, som i så många och betydan- 

 de enskildheter skulle utvecklats på ett motsvarande vis. så 

 äro dock de lagar, hvilka i de altaiska språkens grammati- 

 kaliska bygnad funnit sitt uttryck, så öfverensstämmande 

 med den menskliga andens psykologiska utveckling öfver- 

 hufvud, att man icke kan förneka möjligheten af en liknan- 

 de bygnad hos ett språk, utan ursprunglig etnografisk el- 

 ler språklig enhet. Så utvisar den akkadiska verbalbild- 

 ningen ett tillstånd af agglutination, der de med hvarandra 

 löst förenade delarnes inbördes ordningsföljd ännu ej ge- 

 nom bruket blifvit strängt faststäld, och vi stå på öfvergån- 

 gen från de monosyllabiska språkens uppradande af rötter- 

 na bredvid hvarandra. Hit höra äfven några syntaktiska för- 



