35 



hållanden, i h vilka Lenoiinant till viss grad uppvisar öfver- 

 ensstämmelse med de altaiska språken. 



Hvad som ger dessa formella ölVerensstämmelser en 

 större betydelse än eljest är, alt de icke återfinnas inom de 

 ariska eller semitiska språken, som till sin förmäla struktur 

 i väsentlig grad afvika både från de altaiska språken oeh 

 från akkadiskan. Men härtill komma ännu andra likheter, 

 som ej mera hänföra sig blott till ett motsvarande utveck- 

 lingsstadium, utan vid hvarje undersökning angående språk- 

 lig förvandtskap utgöra hufvudsak: niatei-iel öfverensstäm- 

 melse i de förmäla elementerna. Lenormant uppställer (s. 

 131) för akkadiskan 14 särskilda kasusformer med olika än- 

 delser, hvilka till största delen kunna identifieras med attri- 

 butiva rötter som ännu i sitt isolerade tillstånd begagnas i 

 språket. Han anmärker dock med skäl (s. 405), att man 

 bör skilja mellan ursprungliga och deriverade suffixer; de 

 senare utbildar hvarje språk för sig och sådana förekomma 

 mycket talrikt i akkadiskan, liksom exempelvis i ungerskan. 

 Såsom i)rimära sufifixer, kvarlefvor af en deklination äldre 

 än den individuela utbildningen af de språkfamiljer hvilka 

 böra räknas till den altaiska stammen och derföre mer el- 

 ler mindre tydligt framträdande hos dem alla, anser han 

 böra antagas följande sex: 



en abblativ med suffix na, 



inessiv o. elativ ta, 



illativ ku, 



kvalitativ o. adverbial as, 



adessiv o. instrumental la, U^ 



determinativ bi. 



De återfinnas under dessa former i akkadiskan, dock 

 delvis med någon modifikation i betydelsen; så begagnas 

 na såsom instrumental-modal kasus, stundom äfven såsöm 

 genitiv-ablativ. Lenormant uppställer utförliga tabeller för 

 dessa suffixers återfinnande i de altaiska språken. Men äf- 

 ven utan att i allo godkänna dessa eller antaga riktigheten 

 af de förutsatta sex ur-kasus, framgår dock redan ur de af 

 Castrén gjorda undersökningar, huru nära akkadiskans enk- 



