74 



h'p C 37,428 , 

 h'^ C 34,-253 '"^'*' 



då C och C" erhålla de värden, som ofvan blifvit beräkna- 

 de. Den elektriska yttätheten är således onikr. 9 % större 

 vid jordens poler än vid eqvatorn och detta på bägge kon- 

 duktörerna. 



För att erhålla ett begrepp om förhållandet emellan 

 de krafter, med hvilka de bägge eiektriciteterna sträfva att 

 återförenas vid polerna och eqvatorn, skola vi betrakta för- 

 handenvarande förhållanden på följande sätt. 



Tänka vi oss ett ytelement vid jordens ena pol, t. ex. 

 den norra, och kalla detta «/, såväl på jordytan som på luft- 

 konduktorn, så blifva elektricitetsmängderna på dessa ytele- 

 menter, om h' och /i" beteckna de elektriska yttätheterna 

 på samma konduktörer: 



på jordytan = A' y och på luftkonduktorn A" y och 

 den kraft k, hvarmed dessa attrahera med hvarandra 



_ ÄV h'', y' 



Vid eqvatorn åter få vi. om kraften betecknas med k'^ 



då Ji'^ och Ji"^ beteckna yttätheterna på hvardera konduk- 

 torn vid eqvatorn samt C afståndet emellan konduktörerna. 

 Tages förhållandet emellan dessa krafter, så fås 



k h'p h''p C 



T^ — h' h'' C" 



1,42 



då Ä'^ = h"p = 1,093 och h\ = h"^ = 1 och C = 37,428 samt 



C = 34,253. 



Tvänne fria elektricitetsmängder attrahera hvarandra med en 

 kraft, som vid polen är 42 "/o starkare än vid eqvatorn. Men 

 då vi hafva ett system aC tvänne konduktörer så blifver för- 

 hållandet något annorlunda, då de stå helt nära hvarandra. 

 Tänka vi oss tvänne ytor, på hvilka krökningsradien 

 till en sektion, tagen i hvad riklning som helst, är oändligt 



