93 



hos folk, som tala samma eller närbesiägtade språk, lyder 

 så, att folken, i sjiiuorhet de lägre, ieke sällan antagit ett 

 främmande folks, helst ett högre ståendes, språk, medan de 

 bibehållit sin ursprungliga kranieform, och sålunda föranled! 

 ifrågavaiaiide olikliet. Hos hr Ketzius finna vi detta, i en 

 punktvis gjord sammanfattning af de vigligaste resultat, 

 hvilka han anser liafva mer eller mindre direkt framgått ur 

 hans faders forskningar, uttryckt i följande ord: "'"'språken 

 gifva inga säkra kännetecken för en nations ursprungliga 

 ras; tj det tinnes folk, som alldeles förlorat sitt äldre språk 

 och upptagit ett annat folks.''"' 



Detta är emellertid något, som på goda grunder kan 

 bestridas. Eller kan man verkligen framvisa något säkert 

 och fullt konstateradt fall deraf, att ett helt folk uppgifvit 

 sitt ursprungliga språk och antagit ett annat dermed dittills 

 obefryndadt folks tungomål? För min del känner jag ej nå- 

 got sådant fall. Der en nationalitet verkligen uppgått i en 

 annan, hafva densammas representanter antingen blifvit dess- 

 förinnan till större delen utrotade, eller utgjorts af ett ringa 

 fåtal invandrande krigare eller ock varit en från hufvudstam- 

 meu sprängd hord, som icke förmått emotstå det öfvermäk- 

 tiga främmande elementet. 



Då kraniologin sålunda, enligt dess egna idkares med- 

 gifvande, åtminstone tills vidare föga kan afgifva "säkra kän- 

 netecken för en nations ursprungliga ras""' och uppenbarligen 

 sammanblandar ofta alldeles heterogena elementer med hvar- 

 andra, torde språket framdeles som hittills böra anses så- 

 som den säkraste grund för indelningen af jordens folkslag 

 i raser, stammar och nationer. 



November 1875. 



