120 



funktionärer, eller att vid sig fästa enkom aflönade ve- 

 tenskapsmän, hvilkas uteslutande och enda åliggande vore 

 att egna all sin tid och håg åt vetenskaplig forskning, Ve- 

 tenskaps-Societeten icke kan tillfredsställa de högre anspråk, 

 Societeten främst sjelf velat ställa uppå sig, och hvilka an- 

 språk Finlands folk, på sätt dess ombud vid senaste landt- 

 dag i en underdånig petition uttalat, önskar se Societeten i 

 stånd att uppfylla. Vetenskaps-Societetens arbetande leda- 

 möter äro antingen embets- eller tjenstemän, hvilkas tid helt 

 och hållet eller till hufvudsaklig del måste uppoffras på upp- 

 fyllandet af deras respektive tjensteåligganden. Intresset för 

 Vetenskaps-Societetens höga uppgift må hos dem vara huru 

 vaket och lefvande som helst, de kunna dock med bästa vilja 

 icke egna annan tid åt vetenskapliga sysselsättningar, än den 

 som icke tages i anspråk för deras tjenstebefattning, och 

 denna tid blir oftast nog liten, alltid otillräcklig. Tillfreds- 

 ställandet af de år från år allt mer stegrade anspråken kräf- 

 ver oafvisligen ökade arbetskrafter och yttre medel till en 

 omfattning, som kan synas egnad att väcka bekymmer, men 

 vill man målet, — och derom hvarken kan eller får tvifvel 

 ega rum — skola de medel vara lätt funna, som sätta Ve- 

 tenskaps-Societeten i stånd att på ett mera omfattande sätt 

 än härföiinnan uppfylla sina pligter emot vetenskapen och 

 fosterlandet och att icke allenast oafkortadt bevara, utan äf- 

 ven förkofra det ärofulla arf, Societeten fått mottaga af dess 

 stiftare. — Det kunde tyckas att, då vårt land är i åtnju- 

 tande af den oskattbara /örmånen att ega ett Universitet, lan- 

 dets högsta vetenskapliga behof dermed vore tillfyllest tillgo- 

 sedda. Detta är dock för ingen del fallet. Universitetets 

 hufvuduppgift har alltid varit, är och förblir fortfarande den, 

 att utgöra landets högsta undervisningsanstalt, en institution 

 för bibringande af högre vetenskaplig bildning och för spri- 

 dande af den vetenskapliga forskningens resultat; endast till- 

 fälligtvis och mera i förbigående kan Universitetet derjemte 

 direkte främja den vetenskapliga forskningen. Men det po- 

 sitiva, direkta arbetet för vetenskapernas förkofran och ut- 

 veckling, för vidgandet af det menskliga vetandets omfång. 



