131 



ners säng trarnkalla iiied atseeude å dfss iiiiiehåll, dess este- 

 tiska såväl som moraliska kaiakter. För alla de partiela 

 sköiihtterna kunde nian icke förbis^' luiruledes skalden knap- 

 past, slutat att besjunga sin gudom Fi'iheten, innan han går 

 att tända ganska rykande ofifer för furstemagten, och huru han 

 med uttrycken af en \erkligt religiös stämning förenar en 

 förvirrad eller krass uppfattning af försynens förhållande till 

 menniskan. En recensent i den Välsignade Tryckfriheten 

 förehöll Lidner det okristliga i hans sätt att ställa Gud till 

 ansvar för Öpastaras undergång, och han hade kunnat til- 

 lägga att hädelsen var ett oestetiskt, fult och kraftlöst sätt 

 att uttrycka det starka medlidande skalden kände. 



Denna moraliska hållningslöshet och denna känslans 

 måttlöshet kunde hos mången allvarlig läsare väcka så myc- 

 ket mer bekymmer, som samma egenskaper mer och mer 

 röjde sig i hans lefverne. Lidners sång var en så omedel- 

 bar utgjutelse af hans känslor för stunden, att om icke dessa 

 känslor erhöllo en ädlare halt och hans lif ett sedligare 

 innehåll, så måste snart nog hans dikt sina bort i grumlet 

 af hans lefverne. Att rycka Lidner från hans dåliga vanor 

 var att rädda åt svenska vitterheten ett af dess rikast be- 

 gåfvade snillen, och det erbjuder alltid, äfven om mun kän- 

 ner den sdigliga utgången på förhand, ett djupt intresse att 

 se hvad som gjordes i detta hänseende. Gustaf IILs kung- 

 liga tag, då han sände Lidner till Creutz att uppfostras, är 

 välbekant, Rosensteins, Zibets, Schröderheinis hjelpsamhet 

 erkännes tacksamt af hans enka, »skaldebröderne Thorilds, 

 Bellmans och Nordforss vänskap äfvenså, och Lidners bio- 

 grafer Franzén, Atterbom, Palmblad hafva icke förgätit de- 

 ras bemödanden. Men i hans bedröfliga lefverneshistoria 

 finnes en grupp af mindre bemärkte personer, som räckte 

 den sjunkande hjelpsamma händer, och då jag fått till be- 

 gagnande en ganska talrik brefsamling — icke färre än 19 

 skrifvelser af Lidners hand, hvilka han riktat till sådane 

 enskilte välgörare, har jag dermed blifvit i stånd att belysa 

 förhållanden, som varit hans biografer obekanta. I någon 

 annan eller fördelaktiiiare dajjer, än desse tecknat honom, 



