134 



möte med CharloHe, som torde hafva intrtäffat, då hon med 

 sin man någon tid före riksdagen 1786 öfverkotnmit till 

 Stockholm, skildrar han i ett senare bref, efter ett besök i 

 hennes mors hem: 



Här gick hon dagen lik, att fiöjd och känslor sprida, 



Och här, på denna canapé. 

 Jag läste mina vers, — ack! vid Charlottas sida. 

 I denna vackra park dess hand jag kyssa fått, 

 Inunder detta träd (om känslan mig ej dårar) 

 Vi talte om Spastaras lott, 

 Om vällusten att göra godt, 

 Om IjuHigheten uti tårar. 

 Icke sällan får han emottaga vänliga bref af Charlotte, 

 och hans tacksamhet känner då inga gränser, hon har spridt 

 ljus öfver hans elände, med hennes bref i handen har han 

 bekämpat alla sjelfmordstankar, och afräknar man äfven de 

 hos Lidner så vanliga öfverdrifterna, så återstår nog för att 

 betyga hennes välgörande välde öfver honom — för stunden. 

 En gång är det Charlolles blotta namn, som gör honom 

 frisk och drifver döden och hans medhjelpare, doktorn och 

 pastorn, pä porten, hvarefter han tillägger: 

 Att ännu jag lifvet njuter 

 Dig - — gudomliga tillhör; 

 Och den tåreflod du gjuter, 

 När jag sorgsna lutan rör, 

 Mig och dig odödliggör; 

 en förutsägelse, som delvis också gått i fullbordan, då Marie 

 Charlotte Möllersvärds namn är inskrifvet på den vackraste 

 af hans sista dikter. Glömskan, och då hennes minne numer 

 är oskiljaktigt från Lidners lefverneshistoria, men för hans 

 diktning blef denna bekantskap icke af någon särdeles be- 

 tydelse. Charlotte var vid denna tid inemot trettio år och 

 sedan tolf år gift med majoren Carl Adolf Möllersväid pä 

 Mäntsälä gård, der en blomstrande familj begynt uppväxa 

 omkring henne. Af allt ser man a(t det var Lidners ömma 

 dikter, som öppnat honom väg till hennes varma medkänsla 

 och ädelmod, som han ofta beprisar, men för resten har hon 



