135 



icke väckt hos lu)iioni ufigon sjmierliij poetisk iiigifvelse. 

 Föremålen för Lidners poetiska känslor voro, med undantag 

 al' inodersminnet. Ijerranliggande som Spastara eller af ail- 

 inäu natur som friheten. Ur sitt eget lefverne förslod han 

 lika lilet att vinna någon näring för sin fantasi, som han 

 deriir förmådde \iiiiia .-iu limliga nlkomst, och detta är väl 

 anledningen till den brist på natiirsanning, märg (jch karak- 

 ter, man varsnar i de gestalter han sökt alt teckna. Vis- 

 serligen var nn den närtnast omgifvande verkligheten för 

 Lidner ingen blomsterbädd, men så var han icke heller nå- 

 got bi, hvarken som skald eller memiiska, och åtminstone i 

 det förra hänseendet var han mycket olik skaldcbrodern 

 Bellman. Fjerran ifrån och mest genom läsning hade Lid- 

 ners skaldinö dragit ihop åt sig en sväfvande och ganska 

 overklig gestaltverld, inom hvilken hans känsla kastade en 

 blossande beiysning. Om man derför med Franzén vill kalla 

 honom en eolshaipa, bör man icke förstå liknelsen så att 

 den spelande vinden skulle komma utifrån. 



Huru litet Lidners sångmö förmådde att draga någon 

 ingifvelse ur verkligheten visar sig bäst i hans tillfällighets- 

 dikter, som, de må röra politiska eller privata förhållanden, 

 sällan röja en verklig inspiration. Angående tillkomsten af 

 en bland dessa dikter lemnar brefsam lingen några upplys- 

 ningar, som icke äro utan intresse. Genom fru Lestrade 

 hade äfven major Möllersvärd under vistelsen vid riksdagen 

 178() begynt att intressera sig för den hjelplöse skalden. 

 Lidner, som är outtömlig på tacksamhetsbetygelser för ma- 

 jorens godhet, förgäter aldrig att Möllersvärd tillochmed upp- 

 sökt honom i hans bedröfliga bostad, och anledningen sy- 

 nes hafva vaiit ett äreminne, såsom framgår af följande bref. 

 ■"■"En nyhet, skrifver Lidner, som jag just nu fick veta, hin- 

 drar mig att skrifva generalens äreminne till slut, förr än i 

 natt. Jag vill emjjioyera denna händelse i mitt skalde- 

 stycke, och den skall der blifva lyckelig, — gifve Gud, 

 att han blef detsamma för Sverige! Jag har äran sända så 

 långt jag skrifvit"''. Detta äreminne, som icke kan vara nå- 

 got annat än Jakob Magnus Sprengtporten.«, hvars frånfälle 



