136 



timade d. 2 April i samma vefva som riksdagskallelsen, åter- 

 finnes i den holmbergska editionen i tvenne versioner, den 

 ena ett utkast till den andra, och sannolikt är att natten 

 ligger emellan de två versionerna samt att den kortare är 

 det han sände till sin gynnare. De låta oss kasta en in- 

 blick i Lidners sätt att komponera dessa tillfällighetsdikter, 

 och det är visserligen en tröstlös syn: på pappret kastar 

 han tre eller fyra osammanhängande motiv, som föga hafva 

 att skaffa med den firades lefnad och karakter, i början sätter 

 han ett slags måtto i ossiansk styl, så lydande: 



Långsamt vandrade fram det åskfylda molnet, 

 Och hjelten skådade blixten och teg, 

 och derpå spinner han ut de öfverdrifna elier osanna moti- 

 ven medelst tankar och bilder, dem han mer än engång 

 begagnat i sina större skaldeverk. Man kommer ofrivilligt att 

 tänka på den skildring han ger af poetens nattliga mödor i 

 det bekanta brefvet till en tryckerifaktor: 



Ja, då jag dikta skall och pennan tar att skrifva, 

 Så börjar jag med O! — Men hvad skall resten blifva? 

 Det lemnar jag åt änglarne i skyn. 

 Man ville gerna föreställa sig Liduers vistelse i Stock- 

 holm under åren efter de stora skaldeverkens utgifvande 

 och före den finska resan, såsom ett gladt och sorglöst dag- 

 drifvarlif, omgifvet af en viss bellmansk poesi. Att han 

 träget besökte engelska källarn tillsammans med Thorild, 

 Bellman och Nordforss, att han någongång hade sin bostad 

 på slottskansliet liksom Kexél, att han deremellan bodde i 

 någon fördold vrå, derifrån han endast skriftligen kunde 

 kommunicera med Möllersvärd och sina öfriga kunder, eme- 

 dan rocken var borta eller emedan gatorna erbjödo så mån- 

 ga obehagliga möten, kunde allt ännu vara blott små förtret- 

 ligheter, de der bäras lätt af ett muntert sinne och förgätas 

 alldeles, då fantasin begynner sin flygt. En sådan föreställ- 

 ning om Lidners lefnad erhåller man ock ur det nämnda, 

 af Atterbom citerade brefvet till en tryckerifaktor, der den 

 husville poeten, skämtande med sin belägenhet, jemnför sig 

 med en sparf, som bekymmerslöst plockar sitt korn, der för- 



