140 



vilkor man knapt på annat sätt kan förklara. IngitVelser 

 sådane som de betlehemitiske bavnen uppbärande verlds- 

 domarens släp, de lofsånger de höja, ställvis äfven jordklo- 

 tets förödelse, solsången och främst modrens grift, vid hvil- 

 ken han stämmer sin lyra till verket, äro hymniska skildrin- 

 gar, som stå oöfverträffade i den svenska vitterheten. Men 

 då han vid skildringen af nämnda grift låter 



lampans matta sken på svarta marmorn darra, 

 visar sig ock här huru Lidner, då han sjöng, var fjerran 

 från verklighetens förhållanden. Mer än om andres gäller 

 om Lidners diktning att den var en dröm, men tyvärr, äfven 

 i drömmen följer menniskan med, och af hennes själstillstånd 

 kan den förvirras och förorenas. Ju mer retlexionslös och 

 omedelbar hans skaldenatur var, desto snarai-e skulle ock 

 förfallet visa sig i hans skaldskap. Med ett skaplynne, af 

 naturen föga besinningsfullt och än besinningslösare under 

 många nätter, då han omarbetade och ifyllde sitt verk, oroad 

 och nedslagen af de mest materiela bekymmer, tröstad och 

 lifvad af likaså materiela medel, ofta husvill, i sin bostad 

 sällan ensam, ej alltid värmd eller klädd, kunde ej undvikas 

 att han skulle bringa förvirringen in i sin dikt, göra skildrin- 

 gen ofta materialistisk och stundom införa råheter sådana 

 som den, der han låter Gud med ed bekräfta sitt heslut att 

 förgöra verlden. Ju mer han fortskrider, bli dessa lyten 

 allt märkbarare, iugifvelsen allt svagare, och de gestalter 

 han i senare delen af dikten framför att dömas, diktgestal- 

 ter, sådane som Werther och Charlotte, vid sidan af histori- 

 ska, sådane som drottning Mathilda af Danmark, äro gripna 

 på måfå eller ock for tillfället uppfunna, ganska banala ska- 

 pelser, sådane sou) Rustan och Sulma. Inspirationens svaghet 

 i denna del, jemnförd med diktens praktfulla början, är så 

 stor, att man nästan föranlätes förlägga denna senare till 

 den underbart rika och lyckliga tid, då han diktade samti- 

 ditit året 1783 och Spastara. 



Först mot slutet af 1786 hade han bragt Yttersta domen 

 så långt som till episoden om Sulma och Rustan, och Fred- 

 rik Martin var nu vidtalad i afseende å kopparsticken, hvilka. 



