141 



fiinfastiska, sentimentala ocli svaga i teckningen, på sitt sätt 

 ;\skå(lligg(')i'a skaldens styi. I ett bref till frii Möllersvärd 

 af (i. 18 Nov. skrilVer lian: '■'Skaldestycket Yttersta domen 

 växer under mina iiänder. Herr Martin graverar "2 vigiiet- 

 ter. Den tVirsta, då Messias i all sin pragt lar nev att döm- 

 ma jorden och Eva faller till hans fötter och ber om nåd 

 för sina efterkommande. Den andra är en döende Hicka på 

 en klippa utsträckt. Af sorg till sina sinnen förxirrad hade 

 hon kastat sig i hafvet: men blef af en våg uppslungad, 

 (ienom ett skep])sbrott kommer hennes älskare dit, stöter 

 sig en dolk i hjertat och med henne störtar sig i det omät- 

 liga djupet. Denna flicka kallar jag Sulma, och äro hennes 

 öden oändeligen grufligare, än både Spastaras och Lauras. 

 Jag ställer dem framför Domaren . . . och Han förlåter. 

 — Ordsaken, hvarföre det så länge dröjt med nämnda poem, 

 är ingen annan än mitt oroliga sinne, dagliga omsorger och 

 harm. Derföre vet Ers Nåd, 



Det hända kan, att hela natten 

 Jag rimmat har och druckit vatten, 

 Om qvälln mitt verk jag genomser 

 Och harmsen det på spiseln häfver; 

 Då pigan, som skall elda, ler 

 Och bränner vers i brist på näfver. 

 Men nu skall det komma ut: mot 100 exemplar vill fru 

 Fougt tr^^cka alltsammans"'. 



Men Yttersta domen kom ändock icke ut, så litet som 

 de samlade arbetena. Fru Fougt, egarinnan af det kungliga 

 tryckeriet, var äfven hon en af dessa välgörerskor. som Lid- 

 ner med sin opålitlighet och oförbätterlighet gjorde allt för 

 att uttrötta; och innan han fått sitt manuskript i erforderligt 

 skick, kommer ett annat beslut till utförande och ger en ny 

 vändning åt hans lif. 



Under allt det elände, hans bedrötliga vanor samlat 

 kring honom i Stockholm, vaknar i hans själ en obestämd 

 föresats att komma derur. Längtan att skilja sig från detta 

 lefverne, nyss inskränkt till uppsökande af någon undan- 

 gömd vrå i stadens närhet, växte till en längtan att lemna 



