145 



och i företalet heter det att han, "'■nog förföljd och olycklig, 

 hastar till okända öden bland ett frilmmaiule f(dk^\ 



Men om detta ännu var hans afsigt, så afslets den 

 svaga tråden af hans föresats genom en händelse, som mel- 

 lankom, medan Yttersta domen låg under pressen i frenc- 

 kellska tryckeriet. Landet blef fullt af krigsrykte, och 

 då snart äfven förberedelser besannade att det skulle blifva 

 allvar af, fick Lidner också den funderingen att gå i krigs- 

 tjenst. Det var ett återvaknande, efter lång mellantid, af 

 den känsla, med hvilken han sjöng i Medea: 



O yngling! om du hjerta har 



Att trampa fädrens fjät. 



Flyg till ditt Fosterlands försvar. 



Dö eller rädda det, 

 men för resten blott ett annat af de hugskott, med hvilka 

 han fyllde sitt drömlif. Hans deltagande i 1788 års krig 

 inskränkte sig till den bekanta Oden till finska soldaten, som 

 trycktes i Åbo ännu samma år. Emedlertid hade härmed 

 reseplanen blifvit lagd åsido och i stället ett annat uppslag 

 förberedfs, som långt säkrare än landsflykten skulle hafva 

 bragt hans lefnadsjulle på en bättre strand, om den icke 

 varit för fast ankrad, der den låg. 



Hans ofvannämnda infall, att genom ett giftermål göra 

 sig till rangerad karl, blef oväntadt en verklighet, då han 

 hos en af sina officersbekantskaper, kapiten v. Torcken, 

 mötte Eva Jaquette Hastfehr. Det är troligt nog att Lidner, 

 med sin oförmåga att utföra någon fattad föresats för lifvet, 

 icke heller kommit sig för med denna, derest icke fröken 

 Jaquette, såsom Franzén och Atterbom antyda, gett honom 

 sitt ja, innan han kommit sig till att ordentligen begära det. 

 Franzéns uppgift att hon förälskat sig i honom, innan hon 

 såg honom, låter väl förunderlig, men är likafullt trolig, ty 

 säkerligen var det icke hans personliga företeelse, som väckte 

 hennes starka böjelse. Lidners umgänge var icke utmärkt ge- 

 nom finhet eller takt, och hvad hans utseende beträffar, hade 

 han stor näsa, blek hy och en gestalt, hvilken han tecknade 

 sjelf, då han vid den famösa käpphistorien yttrade till Thorild: 



10 



