148 



nom Werner i Sachsen och Hutton i Skottland, den förre 

 representant för den s. k. neptuniska, den sednare för den 

 platoniska riktningen inom vetenskapen, tvenne skolor, som 

 i början ensidigt förfäktade den förre vattnets, den sednare 

 eldens eller värmets rätt att betraktas såsom det vid jordskor- 

 pans daning företrädesvis verksamma momentet. Men lika- 

 som hvarje strid, som utkämpas för ett ädelt mål, för san- 

 ningen allena, så har äfven denna omsider ledt till en för- 

 soning. De tvenne skolorna, som ännu i början af detta 

 sekel stodo i all sin ytterlighet skarpt skilda från hvarandra, 

 hafva småningom sammansmultit till en enda, de skilda vä- 

 garna hafva förenats till en, och den geologiska vetenska- 

 pen företer numera den glädjande anblicken at enhet, ord- 

 ning och sammanhang i sina väsendtliga hufvuddelar i högre 

 grad än mången af de öfriga naturvetenskaperna, som äro 

 vida äldre. Jemföra vi t. ex. geologin med kemin, der un- 

 der en jemförelsevis kort tid den ena theorin följt uppå den 

 andra, så måste det medgifvas, att geologin företer en större 

 fasthet i sin theoretiska byggnad. Enstaka försök hafva 

 visserligen äfven här blifvit gjorda att kullstörta denna och 

 bygga en annan på en ny grundval, men den gamla har 

 visat sig stark nog att motstå alla sådana försök, och det 

 gäller nu blott att uppå densamma tryggt bygga vidare. 



Betrakta vi nu den iöv oss tillgängliga yttre delen af 

 jorden, jordskorpan, som skiljer oss från det dunkla djupet, 

 i det ljus, som vår tids geologi visar oss den, så se vi den 

 bestå af en mängd bredvid och öfver hvarandra liggande 

 s. k. bergformationer, som kunde förliknas vid de stater, 

 som under menniskoslägtets utveckling hafva följt uppå hvar- 

 andra. Vi finna här uråldriga primitiva bildningar, hvilka 

 datera sig från jordens första tider och jemte dem andra så 

 ungdomliga, att de ännu knappast kunna sägas hafva kon- 

 stituerat sig till ett sjelfständigt helt. Sådana urgamla for- 

 mationer äro de, hvaraf vårt lands fasta berggrund utgöres, 

 och på dem finna vi de alldra yngsta i form af ler och 

 sand bildade genom delvis förstöring af de gamla. Här före- 

 finnes således en ofantlig lucka i utvecklingsföljden. Under 



