152 



kristallografen, hvilken det närmast tillkommer att bringa 

 ordning och reda i dessa skenbart så godtyckliga formför- 

 hållanden. Och det har också lyckats honom att återföra 

 dem till så fasta och bestämda lagar, att han är i stånd att 

 förutsäga hvilka former hos ett visst mineral äro möjliga 

 och hvilka icke, så framt han nämligen blott först känner 

 den s. k. grundformen eller primära formen, hvaraf alla de 

 öfriga äro beroende. Ty alla de former, som förekomma 

 hos ett mineral eller höra till samma kristallserie, stå till 

 hvarandra i en sådan relation, att man kan tänka sig dem 

 uppkomma af molekyler, hvilkas form motsvarar grundfor- 

 men, genom en aggregation till lika eller olika antal i rum- 

 mets tre hufvudriktningar, hvilka hos kristailen representeras 

 af de s. k, kristallaxlarna. För bättre öfversigts skuld för- 

 delar man vanligen de otaliga kristallformerna, som före- 

 komma i naturen, på 6 s. k. kristallsystemer, alltefter deras 

 större eller mindre symetri, hvilket man uttrycker genom 

 att tänka sig grundformens axlar lika eller olika stora, rät- 

 eller snedvinkiiga. Så t. ex. hör diamanten till det s. k. 

 reguliära systemet (med lika stora axlarj, smaragden till 

 det hexagonala (med dels lika dels olika axlar) samt topa- 

 sen till det rhombiska (med olika axlar). 



Frågar man nu: hvad betydelse hafva dessa ädla mi- 

 neralindivider i och för den oorganiska naturen, så blir sva- 

 ret: så godt som alldeles ingen. De äro mineralrikets lyx- 

 artiklar, och kunna sålunda ganska väl undvaras. Det är 

 icke bland dem vi hafva att söka uppbyggarne af jordytans 

 grundvalar. Det är de s. k. oädla, vid första påseendet 

 så oansenliga och skenbart intresselösa mineralindividerna, 

 som äran häraf tillkommer, och främst bland dem de mine- 

 ralier eller rättare mineralgrupper, som man kallar qvarz, 

 fältspat^ ylimmer och liornhlende. Dessa äro de fyra stödje- 

 pelarne i jordskorpans architektur^ de kunna således vara 

 förtjenta af en litet närmare betraktning. 



Men huru skola vi komma till rätta med dem ? De 

 visa nämligen endast undantagsvis några tydligt utpräglade 

 yttre former, utan vanligen uppträda de blott såsom större 



