158 



tade delar; den förra tillvexer genom en blott yttre mole- 

 kularaggregation, den sednare genom en inre assimilation; 

 den förra har egentligen ingen bestämd gräns satt för sin 

 tillvext, den sednares tilhext sker inom vissa gränser; den 

 förra företer ingen utveckling från ett lägre till ett högre 

 tillstånd, såsom fallet är med den sednare, hvarken i af- 

 seende på individen eller med afseende på arten eller släg- 

 tet, såsom synes deraf, att under det att betydliga olikheter 

 förefinnas mellan de i de äldsta fossilförande formationerna 

 inneslutna vext- och djurformerna samt de nu lefvande, i 

 det att de förra i allmänhet stå på en lägre grad af utveck- 

 ling, råder mellan de primitiva formationernas fältspats-, horn- 

 blende- och glimmerindivider och de, som ännu i denna dag 

 bildas i vulkanernas lavaströmmar, ingen väsendtlig olikhet, 

 lika litet som någon sådan finnes mellan den minsta mikro- 

 skopiska kristall och en af samma art af kolossala dimensioner. 

 De organiska individerna måste således ega en inre framåt- 

 drifvande princip, en lifskraft, om man så vill, som saknas 

 hos de oorganiska. Och dock är det icke osannolikt att 

 äfven denna lifsprincip icke är något annat än ethern men 

 i ett högre, mera verksamt tillstånd motsvarande, i afseende 

 på sitt förhållande till den hos kristallindividen befintliga 

 ethern ungefär det förhållande, hvari det flytande och gas- 

 formiga tillståndet hos materien stå till det fasta, detta dock 

 under den förutsättning, att menniskan är något från djuret 

 och vexten t. e. d. skildt, eller med andra ord, att det and- 

 liga momentet särskiljes från det organiska eller det ethe- 

 riska. 



Ännu vore visserligen mycket att säga om den oorga- 

 niska individen och dess förhållande till den organiska, men 

 den begränsade tiden medgifver det icke. Dock ber jag att 

 ännu få omnämna en omständighet, som står i närmaste 

 samband till mitt egentliga ämne. 



Den af filosofen Kant påbörjade samt af mathematikern 

 och astronomen La Place närmare utvecklade theorin be- 

 träffande planetsystemets daning torde vara allmänt känd 

 och erkänd såsom den med de faktiska förhållandena bäst 



