509 



intressant och sjelfständig skrift, som gjorde sin författare den största heder. 

 Denna skrift lemnar dessutom en tydlig inblick i författarens dåvarande ve- 

 tenskapliga ståndpunkt och många åsigter, hvilka här första gången uttalas 

 eller tillämpas, finner man som en ledande tråd genomgå eller upprepas i Lind- 

 bergs alla senare skrifter. 



Om man undantager kapitlet om hvitmossornas byggnad, som väsentli- 

 gen är heintad från Schimpers några år förut utgifna stora arbete öfver Sphagna, 

 och framställningen om torfmossarnas utbredning, mot hvilken, såsom liggande 

 utom Lindbergs egentliga studier, åtskilligt kan anmärkas, är ämnet sjelf- 

 ständigt och med största grundlighet behandladt. Man finner här en utförlig 

 och noggrann historik öfver de gamla auktorernas uppfattning af ifrågavarande 

 växter, börjande med Theophrastus eresius, Dioskorides och Plinius och slu- 

 tande med Ehrhart (1780), som gaf slägtet Sphagnum dess nuvarande be- 

 gränsning. Här ingår vidare en redogörelse öfver den systematiska behandling, 

 som Bridel och nyare systematici underkastat h vitmossorna. Icke tillfredstäld 

 med något af dessa system, uppkastar Lindberg en ny uppställning af ifråga- 

 varande grupp, som af honom fördelas på 2 genera, lsocladus och Sphagnum. 

 De 14 skandinaviska Spkagnwn-arterna fördelas kring 4 hufvudtyper och jemte 

 anförande af vigtigare synonymer lemnas om dem noggranna och pålitliga upp- 

 gifter öfver utbredning och förekomst, hvarförutom fyndorterna för de sällsyn- 

 tare formerna omnämnas. Genom detta arbete befordrades i betydande grad 

 kunskapen om och intresset för Skandinaviens hvitmossor, åt hvilka Lindberg 

 äfven sednare med förkärlek egnade sin uppmärksamhet. ') 



') Dels i texten dels i en mängd noter afhandlas särskilda andra frågor och undersökningar, 

 af hvilka några sedermera hlifvit i egna uppsatser bekantgjorda. På grund af de många egendomlig- 

 heterna i kvitniossornas byggnad anser Lindberg, i likhet med Endlicher (och Schimper). att dessa växter 

 i systematiskt afseende bilda en sjelfständig grupp, stående mellan blad- och lefvermossorna. Men gent- 

 emot öfriga författares tanke att bladmossorna äro högre utbildade än lefvermossorna, håller Lindberg- 

 före, att tvärtom de sistnämnda böra ställas öfverst i systemets skala och Bryaceas lägst. Han vill till- 

 erkänna Hepaticse detta företräde på grund af groddens högre beskaffenhet, antydan af kärl (under 

 form af springtrådar) och kärlknippen (i nerven hos vissa grupper), förekomsten af säregna, från öfriga 

 afvikande blad på stammens undre sida och af sambladig s. k. kalk, högre utbildade anteridier samt 

 närvaron af eteriska oljor i bladens celler, hvarförutom dessa växter äro utbredda hufvudsakligen mellan 

 vändkretsarna. Betraktade i stort äro Hepaticse jemförliga med dikotyledonerna, Bryacese med mono- 

 kotyledonerna medan Sphagnaceae bland mossorna intaga samma plats som gymnospermerna bland de högre 

 växterna. 



Äfven ifrån morfologisk synpunkt finner Lindberg motsvarigheter mellan fauerogamerna och 

 mossorna. Enär hvarje könsorgan hos mossorna representerar en blomma, bör den s. k. mossblomman 

 derför rätteligen uppfattas som en blomställning, i regeln en blomkorg, hvars tästefjäll hos mossorna 

 företrädas af parafyserna, medan fruktskaftet åter är jämförligt med den förlängda axeln, som hos flere 

 högre växter uppbär frukten ofvanför blomman och hvilken mest framträder hos Capparideœ och Pas- 



