521 



tillämpad princip alltid måste bli onaturlig, ty ett organ som är af högsta vigt 

 i en grupp är nästan af noll och intet värde i en annan." 



Ur det auförda framgår korteligen Lindbergs uppfattning af systemets 

 grundidéer, hvilkas tillämpning i verkligheten dock ej alltid kunde genomföras. 

 Hans arbeten åt detta håll äro i sjelfva verket endast provisoriskt tillkomna 

 och för öfrigt kan tiden ej anses vara inne för uppgörande af ett vetenskapens 

 nuvarande fordringar motsvarande system öfver mossorna, då den utvecklings- 

 historiska bas, som företaget kräfver, ännu saknas. 



Också karakteriserar Lindberg sjelf sin gruppering af Acrocarpea? med 

 följande anspråkslösa ord: „vi våga ej påstå att detta försök skulle vara syn- 

 nerligen lyckadt, långt derifrån; likväl torde några förändringar träffa sannin- 

 gen temligen nära eller åtminstone närmare än förut." Förtjensterna torde 

 mest framträda på lefvermossornas område och specielt vid anordnandet af de 

 lägre grupperna, der Lindbergs skarpa blick och snabba kombinationsförmåga 

 kunde göra sig fullt gällande och låta honom liksom omedelbarligen åskåda 

 sambandet mellan formerna. Framstående bryologer ha i många fall accepte- 

 rat Lindbergs gruppering af genera och deras fördelning i underslägten, och 

 äfven med hänsyn till högre grupper har han säkert ej sällan träffat det rätta 

 och bidragit till systemets utbildning. 



I samband med sina systematiska undersökningar har Lindberg gjort 

 åtskilliga intressanta iakttagelser om mossornas morfologi. En sakrik fram- 

 ställning af dessa växters byggnad har han lemnat i inledningen till sin af- 

 handling öfver Europas och Nord-Amerikas hvitmossor, i fransk öfversättning 

 äfven ingående i tidskriften Kevue bryologique (1886). 



I sina bemödanden att utreda mossornas synonymi var Lindberg fort- 

 farande outtröttlig. Nästan i hvarje skrift afhandlas denna sida, och långa, 

 noggranna synonymlistor pryda i regeln hvarje af hans specielt systematiska 

 skrifter; de lemna ett ojäfaktigt vittnesbörd öfver hans ovanliga förtrogenhet 

 med hithörande literatur och intyga på samma gång hans stora sakkännedom, 

 kritiska förmåga och fyndighet att tyda de ofta synnerligen bristfälliga notiserna 

 i de gamla auktorernas arbeten. Månget namn har han sålunda räddat ur 

 glömskan och visat att „mycket som i dag anses för nytt var väl kändt för 

 100 år sedan." Att dessa synonym-utredningar äfven voro af behofvet påkal- 

 lade faller lätt i ögonen vid genomseende af listorna, hvilka vältaligt vittna 

 om den förvirring som på detta område ej sällan varit och ännu är rådande. 

 I detta afseende är uppsatsen „En liten profbit på namnförbistring" särdeles 

 belysande och visar tydligt, med hvilka stora svårigheter en synonymutredning 

 kan vara förenad. Lindberg har väl karakteriserat detta arbete då han säger 



