542 



Ahlqvistin suurimpana ansiona saatamme, halventamatta hänen muuta 

 tieteellistä tointansa, pitää sitä osaa, mikä hänellä on suomenkielen raken- 

 nuksen tutkimisessa ja tutkimuksen tuloksiin nojautuvassa kielen kehittämisessä 

 meidän aikamme sivistyksen kannattajaksi. Hänelle oli siinä apuna se juma- 

 lainen lauluulahja, joka teki hänet — lapsuudesta kasvaneena likeisessä tutta- 

 vuudessa kansankielen hienovivahteisen luonnonoivalluksen kanssa ja varttu- 

 neena Kalevalan ynnä Runeberg'in runoelmien vaikutuksen alaisena — ensimmäi- 

 seksi suomenkieliseksi taiderunoilijaksi. Suuren suuri on väli hänen edeltä- 

 jiensä yksinkertaisista kansanoraaisista sävelistä Schillerin Kellolaulun kään- 

 nökseen ja hänen omiin lyyrillisiin runoelmiinsa. 



Saatuani kunniakkaaksi tehtäväkseni tässä tilaisuudessa kuvata Aukusti 

 Ahlqvistin, isänmaalliselle sivistykselle tärkeätä tointa, en saata antautua lave- 

 ammin kertomaan hänen elämäänsä, etenkin kun sitä on jo eri tiloissa julki- 

 sesti tehty. Rajoitun siis ainoastaan lyhyelti esittäraään hänen elämäntyönsä 

 pääjuonteittain, semmoisena kuin se näytäksen kaipaaville kansalaisille, jotka 

 olivat toivoneet vielä runsaita uusia hedelmiä hänen tiedoistaan ja alati väsy- 

 mättömästä työkyvystään. 



Ahlqvistin tieteellinen ja kirjallinen toimi jakautuu kolmeen osaan, jotka 

 ovat mitä likeisimmässä yhteydessä keskenään; näraät ovat: hänen suoraalais- 

 ugrilaiset tutkimuksensa, hänen työnsä erittäin suomen kielen tuntemisen ja 

 kehittäraisen hyväksi, sekä hänen runoilijantoimensa. 



Jo kahdenkymmenen vuotisena nuorukaisena hän (v. 1846) läksi nulle 

 matkoille Pohjanmaalle ja Karjalaan, joilla hän tahtoi tutustua Suomen kansaan 

 ja sen heimolaisiin ja joilla ollessaan hän tulikin likeltä tuntemaan useimmat 

 niistä. Vuodesta 1854 vuoteen 1858' hän vähillä loma-ajoilla teki ne matkat 

 Venäjällä, joita hän nun miellyttävästi on kuvaillut v. 1859 julkaisemissaan 

 „Muistelmissa matkoilta Venäjällä". Niinpä hän aluksi oleskeli Inkerinmaalla, 

 jossa hän yhdessä Slöör'in kanssa kokosi noin 800 runoa, jotka ovat erittäin 

 tärkeitä Kalevalantutkimuksille. Eusimmäinen tieteellinen tulos hänen opin- 

 noistaan oli jotenkin lavea v. 1856 ilmestynyt Vatjan kielioppi ynnä lukuisat 

 kielennäytteinä olevat sadut ja runomitalliset laulut sekä sanaluettelo. Tähän 

 liittyvät hänen kolmea vuotta myöhemmin julkaisemansa „Anteckningar i Nord- 

 Tschudiskan", jotka sisältävät selvityksen Vepsän kielen nominien taivutuk- 

 sesta, Lönnrot'in tekemän verbiopin täydennyksenä, ynnä pitkänlaisen sanalu- 

 ettelon. Tosin oli jo Sjögren historiallisten ja kielitieteellisten tutkimustensa 

 kautta osottanut sitä läheistä yhteyttä, jossa vepsä ja vatja, eli niinkuin hän 

 niitä nimitti pohjois- ja etelä-tschuudin kieli olivat jäämiläisiin murteisiin 

 yleensä. Ahlqvist hyväksyy muutamilla rajoituksilla tämän käsityksen, mutta 



