543 



hänen seikkaperäinen esityksensä vatjan kielestä tekee myöskin vastaiselle tut- 

 kimukselle mahdolliseksi äänne-ilmiöiden yleisemmän käsityksen perusteella uu- 

 destaan tarkastaa tcähäii-astista yhteis-suomen murteiden jakoa hämäläisiin ja 

 karjalaisiin. Äskenmainittuihiii tutkimuksiin baltilaisten suomalaisten kielisei- 

 koista liittyy hänen esityksensä „Viron nykyisimmästä kirjallisuudesta" (1855), 

 ja hänen tämäusuntaisten opintojensa myöhempänä tuloksena on vielä niainit- 

 tava v. 1869 ilmestynyt Murteiskirja, joka sisältää viron, karjalan, vatjan, 

 vepsän ja liivin kielen näytteitä ja on ollut suureksi hyödyksi akadeemiselle 

 opetukselle. 



Näistä opinnoista päästyänsä Ahlqvist päätti tutustua suomalais-ugrilaisen 

 kieliheimon kaukaisempiin haaroihin ynnä niiden kanssa likeisemmässä yhtey- 

 dessä olleisiin kieliin. Sita varten hän vuodesta 1856 vuoteen 1858 oleskeli 

 ensin Kasanissa, tutkien tatarin ja tschuvashin kieltä, sen jälkeen tscherernissien 

 luona ja melkein koko vuoden 1857 mordvalaisten aloilla Simbirskin ja Pensan 

 kuvernementeissa työskennellen tämän kielen molempien murteiden erz'an ja 

 mokshan kanssa. Viimeiseksi hän ulotutti matkansa Uraalin tuolla puolen asu- 

 vain vogulien ja ostjakkien asumus-aloille, jonne hän vielä sittemmin vuosina 

 1877 ja 1880 teki uuden matkan täydeutääkseen tutkimuksiaau. Vuosina 1861 

 ja 1862 hän oleili Saksanmaalla ja Unkarissa, jossa jälkimmäisessä maassa hän 

 sai tilaisuuden tutustua unkarin kieleen. 



Se laveampi näköala suomalais-ugrilaisiin kieliin, joka hänelle mainit- 

 tujen tutkimuksien kautta oli auvennut, tuli piau ilmi arvokkaissa teoksissa. 

 Esitettyään ensin mordvan moksha-murteeu verbiopin yksistään (1859) hän v. 

 1861 julkaisi täydelliseu kieliopin: „Moksha-morclwinische Grammatik nebst 

 Texten und Wörterverzeichniss", joka oli ensimmäinen luotettava tämän kielen 

 lakien selitys, kun näet edelliset sensuuntaiset koelmat olivat sangen vajanaisia 

 ja ylen virheellisiä. Ahlqvist esitti selvin piirtein tämän tutkimukselle tähdel- 

 lisen kielen, joka toiselta puolen on monessa suhteen hämmästyttävän yhtä- 

 läinen suomen kielen kanssa, mutta toiselta puolen melkoisessa määrässä poik- 

 keaa siitä. Välittömän vahvistuksen sai kuitenkin Ahlqvistin teoksen kautta se 

 jo ennen syntynyt arvelu, että sisä-Venäjällä asuvista suomensukuisista kan- 

 soista ei yksikään ole kielellisessä suhteessa Itämeren suomalaisille niin likeinen 

 kuin juuri mordvalaiset. Erzan murteen käsittelemisen hän jätti sikseen saa- 

 tuaan tiedon, että Wiedemann valmisteli siitä kielioppia ja sanakirjaa, jotka 

 ilmestyivätkin 1865. Kuitenkin hän oli koonnut kielennäytteitä ja tehnyt sana- 

 luettelon, jotka luultavasti jäivät kesken sitten kun Budenz oli yhdistänyt kaikki 

 Ahlqvistin ja Wiedemann'in teoksissa olevat ainekset ja vielä lisännyt niitä 

 Regulyn jälkeenjääneistä kokoelmista. 



