546 



nonkansojen elämänlaadun, suureksi osaksi saanut täytetyksi, vaikka hän tässä 

 niinkuin' tutkimuksissaan yleensä täydellisesti jätti muiden tutkijoiden teokset 

 varteen ottamatta. Seurauksena olikin, ett'ei kän todistellessaan noudattanut 

 sitä ankaraa johdonmukaisuutta, joka on huomattavana V. Thomsen'in etevissä, 

 samaa alaa koskevissa tutkimuksissa. Pääpuutteena oli kuitenkin se petitio 

 principii, joka siitä seikasta, että erinäisillä käsitteillä ei ollut nykyisissä kie- 

 lissä yhteisiä nimityksiä, päätti niiden olleen alkukansalle tuntemattomia. Jo 

 se verrattain vähäinen kieliaineistokin, joka varsinkin itä-suomalaisista kielistä 

 on koottu ja sekin vasta viimeisiltä ajouta, oikeuttaa ainoastaan siihen myön- 

 teiseen johtopäätökseen, että yhteisellä sanalla nimitetty esine tai käsite on 

 ollut olemassa, mutta ei siihen kielteiseen että kaikki muut ovat puuttuneet. 

 Se loppukuva, jonka Ahlqvist esittää alku-suoraalaisten sivistyskannasta, vastaa 

 siis ainoastaan noiden, paimentolaisuuden partaalla olevien vogulien ja ostjakkien 

 oloja, mutta nähtävästi ei edusta sitä astetta, jolie esim. volgalais-heimot, asu- 

 essaan suomalaisten kanssa yksissä olivat kohonneet. 



Nämät muistutukset eivät kumoo Ahlqvistin suomalais-ugrilaisten tutkimusten 

 arvoa, yhtä vähän kuin voidaan hänelle tai Castrén'ille ja Sjögren'ille virheeksi 

 lukea ett'eivät olleet itsellensä omistaneet uudemman fonetiikan hienompaa ään- 

 teiden oivaltamis- ja merkkimistapaa. Jokaisella aikakaudella on yleinen tie- 

 teellinen kantansa, ja vaikkapa Ahlqvist ei oli si mitään muuta toimittanutkaan 

 kuin sen, mikä koskee ulkopuolella Suomenmaata asuvia heimokansojamme, 

 nun mainittaisiin kuitenkin aina knnnioituksella hänen nimensä tällä alalla työtä 

 tehneiden tiedemiesten joukossa, 



Mutta hänen toimensa on vielä likemmältä Suomen sivistystyölle tärkeä 

 sen kautta, mitä hän vaikutti Suomen kirjakielen kehittämisen hyväksi. Ne 

 epookkia tekevät Suomen kansanrunouden aarteet, jotka Lönnrot toi ilmoille, 

 ja Snellman'in mahtava herätyshuuto, että kansamme tulevaisuus riippuu suo- 

 malaisen kirjallisuuden syntymisestä ja yhteisen sivistyksen luomisesta, joka 

 käsittäisi sekä sivistyneet luokat että rahvaan, sytytti hehkuvan innon nuoressa 

 povessa, joka todenteolla alkoi toteuttaa mainittua vaatimusta. Ahlqvist oli 

 siinä ensimmäisiä miehiä. Hän käänsi Kuneberg'in runoelmia, niinkuin Pilven 

 veikon, Idyllin ja Epigrammin y. m., Almqvist'in Putkinotkon uudispaikau 

 („Grimstahamns nybygge") ja Kappelin, sekä Franzén'in Tegner'in ja Stagne- 

 liuksen runoja, jotka kaikki käännökset herättivät huomiota mielenilmeisellä, 

 sujuvalla kielellään. D. E. D. Europœuksen, P. Tikkasen ja A. Vareliuksen 

 kanssa hän v. 1847 alkoi toimittaa Suometarta, joka perehdytti suomen kielen 

 yhteiskunnallisten ja valtiollisten kysymysten käsittelemiseen ja ennen pitkää 

 levitti yleisten asioiden harrastusta, joka oli kansansivistyksen asialle erittäin 



