548 



toimittamalla Ahlqvist'in 60-vuotiaaksi tulemisen muistoksi eri albumiu kirjoi- 

 tuksia suomen kielentutkimuksen alalla (Virittäjä II, 1886). 



Vielä on mainittava muutamia sanoja Ahlqvist'in suhteesta Kalevalan 

 tutkimukseen, jossa hän oleellisesti poikkesi muiden kannasta. Jo Kielettäressä 

 hän oli lausunut sen mielipiteen että Suomen runolaulu oli syntynyt Vienan 

 tienoilla, niillä Karjalaisilla, jotka historiallisten ja muiden tietojen mukaan 

 olivat siellä asuneet, ja että nämät Karjalaiset olivat skandinavilaisilta naapu- 

 reiltaan oppineet säännöllisen runotaidon, jonka omituisuuksiin kuului alkusoiutu. 

 Täta käsitystä vastustamaan nousi P. Hunfalvy, huomauttaen että Suomen ru- 

 nolaulun tunnusmerkkinä on sekä alkusointu että kerto eli paralellismi, joka 

 jälkimmäinen on skandinaavilaisille tuntematon, jota paitsi ugrilaisetkin kans at 

 runoelmissaan osoittavat selvää taipumusta allitteratsioniin. Teoksessaan „Tut- 

 kimuksia Kalevalan tekstissä ja tämän tarkastusta" (1886) hän tahtoi likem- 

 min valaista niitä „epätasaisuuksia ja johdonmuattomuuksia sekä selviä vir- 

 heitäkin, joita Kalevalan toisessa laitoksessa tavataan", tahtomatta siltä ,.moittia 

 sen tekijätä, vaan herättääkseen kritiikkiä nuorisossa nousevassa". Hän piti 

 kuitenkin nämät virheellisyydet pääasiassa niin vähäisinä, että joku muukin 

 asianymmärtäjä saattaisi Kalevalaii tekstiin tehdä ne oikaisut, jotka övat tar- 

 peellisia. Paljoa täydellisemmin hän kuitenkin tarkasteli näitä kysymyksiä kir- 

 jassaan „Kalevalan karjalaisuus" (1887). jossa hän päin vastoin sitä käsitystä 

 jonka niuut tutkijat, varsinkin J. Krohn Suomalaisen kirjallisuuden historiassaan 

 olivat lausuneet, koettaa puolustaa Lönnrot'inkin kannattamaa mielipidettä, että 

 „Kalevala on karjalaisten ja vieläpä Vienan karjalaisten laulama". Tästä seu- 

 raa muka välttämättömänä loppupäätöksenä, että Kalevala on historiallinen 

 epos, lappalaisten ja karjalaisten välisen taistelun aiheuttama. Ovatko Väinä- 

 möinen ja muut urhoot olleet todellisia henkilöitä vai eikö, näytti yhdenteke- 

 vältä; pää-asia on, että kansa on runoissa ilmaissut öman elämänkatsantonsa ja 

 uskoi niiden todenperäisyyden. Ne eivät siis saata muka edustaa ainoastaan si- 

 veellisiä käsitteitä, niinkuin hyvän ja pahan taistelua, yhtä vähän kuin övat luon- 

 non-ilmiöiden, kylmän ja lämpimän, pimeyden ja valkeuden, talven ja kesän vaih- 

 telun heijastuksia. Kansanrunouden perustuksena on konkreettinen todellisuus, 

 eikä tuo ihmeellinen Sampokaan ole muka muuta kuin taikakalu, jona monet 

 runonlaulajapolvet itsekin övat sitä pitäneet. 



Nämät viittaukset riittäävät osottamaan, millainen Ahlqvistin kanta oli 

 muiden tutkijoiden suhteen, ja ne övat yhtäpitäviä sen käytännöllisen suunnan 

 kanssa, jota hän tieteellisissä kysymyksissä yleensä kulki. Ja jos kohta tut- 

 kimus ei saata pää-asiassa hyväksyä näitä tuloksia, joita Kalevalan toisinnotkin 

 — vaikka hän tosin pani niihin liian vähän arvoa — vastustavat, niin hän 



