Fysiologiska betraktelser öfver den närmaste orsaken till Epilepsin. 439 



böra betrakta såsom stående i sammanhang med det gangliösa nervsystemets 

 högre utveckling, relativt till förhållandet hos mankönet, som vi, under vår 

 anatomiska verksamhet, tro oss med säkerhet hafva iakttagit. Återstår att 

 betrakta de tillfälliga orsaker, som närmast framkalla det epileptiska anfallet. 



Såsom tillfälliga orsaker hafva i etiologin blifvit anmärkta, patologiska 

 bildningar såsom neuromer, ärr m. m. som utöfva tryck på hjemans kortikal- 

 substans eller periferiska sensibla nervstammar, likaledes retning utgående från 

 urogenitalsystemet, digestions- eller cirkulationsorganerna. Till denna kategori 

 böra äfven hänföras de epileptiska anfall, som Beown Sequard framkallade 

 hos marsvin, genom lésion dels af olika delar af hjernan, dels af periferiska 

 nervstammar. Af särskildt intresse, för det ämne vi företagit oss att afhandla, 

 är, att denna genom experiment framkallade Epilepsi uppträdde först 4 — 6 

 veckor efter det nerven blifvit lederad. Detta förhållande ådagalägger neml., 

 såsom vi skulle anse, tydligt, att smärtan vid den inflamatoriska process, som 

 genom lésion framkallades i den lederade nerven, medelst de sensibla ner- 

 verna öfverfördes till ryggmärgen och medulla oblongata och här framkallade 

 ökad känslighet eller en epileptiskt förändring, som sedan var den närmaste 

 orsaken till det epileptiska anfallet. Den omständigheten, att fyra à sex veckor 

 efter lesionen erfordrades, förr än det epileptiska anfallet inträffade ådagalägger, 

 att det erfordras icke en våldsam, utan en lindrig, men oafbrutet fortfarande, 

 retning af ryggmärgen, som framkallar den epileptiska förändring i medulla 

 oblongata, som Nothnagel antager såsom den närmaste orsaken till Epilepsin. 

 Likartad är äfven den verkan, som tryck af ärr, tumörer m. in. utöfvar på 

 centripetalt ledande nerver; ty här kan tillämpas: gutta cavat lapidem non vi, 

 sed saepe cadendo. 



Den toniska och kloniska kramp med förlust af medvetande, som utmär- 

 ker de epileptiska anfallen, dessa symptomers periodiska återkomst, utan några 

 regelbundna intermissioner, sjukdomens duration, som sträcker sig till många 

 år, den sjukes, under en följd af år, relativt goda helsa under intervallerna, 

 det faktum, att man vid nekroskopi af lik af personer, som under lifstiden 

 varit besvärade af Epilepsi, icke kunnat finna någon patologisk-anatomisk 

 afvikelse, som kunnat antagas såsom orsak, och slutligen dess ärftlighet i många 

 fall, förtjena en särskild uppmärksamhet, då man sträfvar att vinna en bild af 

 denna sjukdoms pathogènes. 



Dessa förhållanden gifva, såsom oss synes, anledning till det antagande, 

 att orsaken till den kramp, som utmärker denna sjukdom, icke utgör en pa- 

 tologisk-anatomisk afvikelse inom det cerebrospinala nervsystemet, genom 

 hvilket symptomerna uppenbara sig, utan att anfallet framkallas genom en 



