440 E. J. Bon s DORF F. 



retning från annat håll. De epileptiska symptomemas försvinannde, sedan de 

 fortfarit någon tid, är ett tecken dertill, att den retning, som framkallat an- 

 fallet, upphört. Tager man härvid i betraktande, att den psykiska verksam- 

 heten, likasom den frivilliga rörelseförmågan, bero af hjernans oatbrutet fort- 

 gående verksamhet, och att denna är beroende af oafbrutet fortgående ämne- 

 omsättning, i hjernans väfnad, synes man hafva allt skäl, att antaga ett öf- 

 vergående afbrott i denna ämneomsättning såsom den närmast föranledande 

 orsaken till det epileptiska anfallet. Denna oaibrutet fortgående ämneomsättning 

 i hjernans substans är åter beroende af oafbrutet fortgående tillflöde af arte- 

 riell blod, genom carotis cerebralis och arteria vertebralis. 



Om vi nu lägga dessa, såsom vi skulle anse, berättigade fysiologiska fakta 

 till grund för tydningen af orsaken till de epileptiska anfallen, synes det oss 

 klart, att ett, af en eller annan orsak, för tillfället upphäfdt tillopp af arterielt 

 blod till hjernan kan antagas såsom orsak till det epileptiska anfallet, hvilket 

 upphör, då blodcirkulationen till hjernan återställes. Det periodiska återvän- 

 dandet af anfallen efter månaders förlopp gifver rätt till det antagande, att 

 orsaken till detta afbrott i blodtilloppet till hjernan icke beror af någon ana- 

 tomisk afvikelse i arterens membran, utan af en retning af dess kontraktila 

 elementer „så att arterens lumen försvinner" med afbrott i blodets normala 

 cirkulation genom arteren såsom följd *). De nerver, som utöfva inflytande på 

 den så kallade glatta muskelväfnaden, tillhöra, enligt livad ofvanför blifvit 

 anfördt, det gangliösa nervsystemet, som bildar de plexus och ganglier, som 

 förekomma längs aorta och vid ursprunget till de arterstammar, som derifrån 

 utgå, och i periferisk riktning förgrena sig i arterernas kontraktila väfnad, der 

 cirkulärfibrerna utgöra det öfvervägande antalet **). 



På de anatomiska och fysiologiska grunder, hvilka vi ofvanför meddelat, 

 hvilar vår uppfattning af den närmaste orsaken till de epileptiska anfallen. 



Orsaken till det epileptiska anfallet beror således, enligt denna uppfattning, 

 af en periodiskt inträffande retning genom centripetalt ledande nerver å det 

 gangliösa nervsystemets central del, som är belägen i ryggmärgens och hjernans 

 axis, hvarifrån denna retning ledes till de vasomotoriska nerver, som tillhöra 

 carotis och a. vertebralis, hvaraf följden är en kontraktion af carotidis cere- 

 bralis och a. vertebralis lumen, hvilken i sin högsta form sammansnöres så, att 



*) Detta aDtagande kan på ett tillfredsställande sätt förklara, hvariör man ej kos aflidna epi- 

 leptici kunnat finna någon patologisk-anatomisk afvikelse, hvilken kunde antagas såsom orsak till 

 Epilepsin. 



**) Dessa nerver kunna med skäl benämnas vasomotoriska, till skilnad frän de gangliösa nerver, 

 som utgrena sig i tarmkanalens m. m. kontraktila väfnad. 



