518 E. J. Bonsdorff. 



Pikrotoxin, Brucin ni. m., anser Unverricht icke öfverensstämma med de 

 symptomer, som utmärka den genuina Epilepsin. Han anmärker likväl, att 

 hvarje krampanfall eller förnyad retning af den motoriska regionen i hjernans 

 kortikalsubstans stegrar retligheten i hjernganglierna, så att, efter repeterade 

 anfall, konvulsioner lättare inträda, och hastigare utbreda sig. Den normala 

 jemnvigten blir, enligt hans åsigt, genom hvarje anfall störd, och en sådan 

 retlighet inträder i gangliecellerne, att en ytterst lindrig mekanisk eller elektrisk 

 retning, ja äfven den atmosferiska luftens inflytande på kortikalsubstansen, är 

 tillräcklig att framkalla ett nytt anfall; d. ä. en status epilepticus eller, såsom 

 Nothnagel uttrycker sig, en epileptisk förändring utvecklas. Med anledning 

 häraf anser Unverricht *), att ingen principiel gräns kan uppställas mellan den 

 genuina och den så kallade leorticala Epilepsin, och betraktar sålunda öfverens- 

 stäinm elsen mellan de på expérimental väg framkallade krampanfallen och dem, 

 som tillhöra Epilepsin, såsom bevisad. 



Unverricht drager af sina experiment det resultat, att den epileptiska 

 krampen leder sitt ursprung från hjernans kortikalsubstans, hvilket han anser 

 bevisadt derigenom, att de flesta former af aura epileptica framträda såsom 

 svindel, perversa sinnessensationer inom ett eller flere af de särskilda sinnes- 

 organerna, och att således, såsom ofvanför blifvit anmärkt, integritet i de 

 motoriska centra, som förekomma i hjernans kortikalsubstans, är ett nödvändigt 

 vilkor för uppkomsten af ett komplett epileptiskt anfall. 



Den af Schroeder van der Kolk och Kussmaul samt Unverricht hyllade 

 uppfattningen af den lokal, från hvilken de epileptiska symptomerna utgå, kan 

 enligt vår åsigt, ganska väl sammanfattas under en bild, så att de icke så 

 väsentligt divergera, som Unverricht antager. 



Vi hafva ofvanför anfört, att genom Schroeder van der Kolk och Fo- 

 viLLES undersökningar, icke kunnat konstateras, att någon anatomisk afvikelse 

 i hjernans väfnad förekommer, hvilken skulle kunna antagas såsom orsak till 

 det epileptiska anfallet, men, att en förtjockning af arterernas membraner i 

 medulla oblongata m. m. uppträder, såsom följd af den under krampanfallen 

 framkallade fluktuation i blodcirkulation, och att först senare, i invetererade 

 fall, en anatomisk förändring af nervväfnaden, under form af fettdegeneration 

 m. m. kunnat iakttagas. Taga vi vidare i betraktande hvad som i etiologin 

 blifvit anmärkt, att den tillsvidare obekanta status epilepticus, som kan antagas 

 såsom grund för epilepsin, framkallas genom en främmande kropp, som inträngt 

 i en nerv, en tumör, ett ärr, m. m. som utöfvar tryck å en periferisk nervstam, 



*) 1. c. pag. 227. 



