nom äfven ända till sin död med råd och dåd och Mäklin, som i egentlig me- 

 ning kan kallas den förres elev, glömde heller aldrig den stora tacksamhets- 

 skuld, i hvilken han stod till sin lärare och gynnare. Hans engång väckta 

 intresse underhölls för öfrigt genom umgänge med ficrc andra för Finlands na- 

 turalhistoria och specielt dess entomologi varmt nitälskande så äldre som yngre 

 akademiska medhorgare, af hvilka i främsta rummet då varande adjunkten, se- 

 dermera professorn i anatomi och fysiologi E. J. Bonsdorff, och vidare hland 

 de yngre A. Pippingsköld, J. E. Wirzén, J. F. Blanck, J. M. J. af Teng- 

 ström, C. Lundahl, J. G. Appelberg, O. E. A. Hjelt, W. Nyländer, m. fl., 

 af hvilka mången senare förvärfvat sig ett framstående namn inom vår natural- 

 historia, och hvilka då utgjorde själen i det om fosterlandets naturkännedom 

 så förtjenta Sällskapet pro Fauna et Flora Fennica. Till antalet af dessa kom 

 äfven något senare Dr. R. F. Sahlberg. Till medlem af ofvan nämnda säll- 

 skap inkallades Mäklin den 24 nov. 1843, en tidpunkt, vid hvilken sällskapet 

 emellertid icke visade synnerligen stora lifstecken. Kort derefter återupplifva- 

 des likväl dess verksamhet, hufvudsakligen genom W. Nylanders energiska, 

 om än något hänsynslösa ansträngningar, och under de närmast följande åren 

 1846 — 1849 var Mäklin sällskapets intendent för insektordningen Coleoptera. 



Vid den på sin tid beryktade strid, som sist nämnda år uppstod inom 

 sällskapet och föranledde utträdandet derur af flere dess äldre medlemmar, 

 neml. sällskapets nyss vordne ordförande och en af dess stiftare statsrådet 

 Nordman, presidenten grefve Mannerheim, statsrådet Nordenskiöld, professo- 

 rerna Ilmoni och Bonsdorff samt • teckningsläraren v. Wright, var Mäklin den 

 ende bland de yngre, som slöt sig till dessa och likaledes anmälde sitt utträde 

 ur sällskapet, lemnande detsamma att ledas af yngre krafter, i spetsen för 

 hvilka Dr. Nyländer, den egentliga upphofsmannen till schismen, stod. 



Denna omständighet förklaras af den pietet, Mäklin hyste för sina gamla 

 vänner och gynnare, grefve Mannerheim och professor Bonsdorff, äfvensom för 

 statsrådet Nordman, som den 12 maj samma år efterträdt Tengström såsom 

 professor i zoologi ech botanik och med hvilken Mäklin redan långt förut un- 

 der den tid, denne var bosatt i södra Ryssland, stått i liflig skriftvexling. 

 Med Nordman kom Mäklin för öfrigt numera i närmaste beröring, sedan han 

 den 15 januari 1849 utnämnts till e. o. amanuens vid Universitetets zoolo- 

 giska museum. 



Mäklin synes dessutom aldrig hafva hyst något egentligt intresse för säll- 

 skapets pro Fauna et Flora Fennica sträfv anden. Ehuru han visserligen, så- 

 som nämndt, en kortare tid var intendent för en del af dess insektsamlingar, 

 har han dock i jämförelse med andra i knapt nämnbar grad riktat dessa eller 

 bidragit till deras ordnande. Han egde deremot sjelf icke obetydliga collec- 



