att utgifva en litterär månadsskrift på Finska, nemligen Mehlläinen, som också 

 fortlefde i 3 1 /, år, tryckt i Uleåborg åren 1836 — 37, samt efter ett års hvila 

 1839 — 40 i Helsingfors, ehuru redaktören bodde på 600 versts afstånd i Ka- 

 jana. Afsigten var utan tvifvel den, att utbilda Finska skriftspråket för veten- 

 skapliga ämnen och vänja läsarne vid ett genuinare språk än det dittills van- 

 liga. Derföre upptogs i hvarje månadshäfte såväl folksånger, både äldre och 

 nyare, som ordspråk, gåtor och sagor, upptecknade ur allmogens mun, allt 

 detta för att visa prof på genuint Finskt uttryckssätt; men också förekommo 

 artiklar i grammatik, aritmetik, helsovård och under rubriken Muinelmia my- 

 tologi, särdeles om Lemminkäinen m. m. Dessutom åtföljdes årgångarne af 

 K. F. Beckers verldshistorie l:a delen i öfversättning, J. F. Kajans Finlands 

 historié och en af G. Ticklén och Lönnrot författad Rysslands historié. Skrift- 

 språket vann sålunda genom mångsidig användning betydligt i renhet och ut- 

 bildning, men läsarnes ringa antal öfvertygade Lönnrot snart om att tiden 

 ännu icke var mogen för sådant skriftställen; prenumerationen betäckte icke 

 ens tryckningskostnaden och tidskriften måste upphöra i medlet af 1840. 

 Lönnrot hade för sin trägna möda skördat ekonomisk förlust. 



Vid denna tid hotades Finska litteraturen af en svår olycka, den nemli- 

 gen att sönderdelas i två sinsemellan fientliga dialekter; man tvistade med 

 hetsighet om hägemonin de skarpt söndrade dialekterna emellan, och isynner- 

 het K. A. Grottlunds skriftställen var egnadt att åstadkomma split och oreda. 

 Frågan : hvilkendera dialekten borde äga företräde i det allmänna skriftspråket, 

 den Vestfinska eller den Ostfinska? besvarades af den förras anhängare med 

 hänvisning till Bibelöfversättningen, af den sednares till Kalevala ; fortfarande 

 söndring skulle hafva mycket hindrat utvecklingen, och hvarderas skilda publik 

 hade blifvit alltför liten för att uppbära någon gedignare litteratur. Förtjen- 

 sten att hafva atlägsnat denna hotande fara tillhör, äfven den, i främsta rum- 

 met Lönnrot. Han lutade en tid starkt åt den Ostfinska dialekten, såsom 

 naturligt var, då han derifrån fått sitt mesta och bästa material ; men små- 

 ningom öfvergick han till ett skrifsätt som utgjorde en medelväg och kunde 

 gillas af båda parterna. När sedan en efter annan, särdeles bland tidnings- 

 män," begynte följa den ansedda språkmästarens i Kajana exempel, fann man 

 divergensen emellan båda vara mer inbillad än verklig, och enigheten vardt 

 återställd, likväl med uppoffring af det gamla asketiska språket, som allmänt 

 medgafs vara alltför starkt Svetizeradt. Ifrån 1849, då Euréns, på Lönnrots 

 forskningar grundade Finska språklära utkom och allmänt antogs, hörde man 

 intet vidare af den vidtutseende tvisten. 



