13 



Kom så olycksåret 1852 och föranledde genom Castréns alltför tidiga död 

 en förändring i Lönnrots levnadsställning. Uppmanad att intaga dennes plats 

 vid universitetet, tvekade han länge, blygsamt medveten om att han saknade 

 dertill nödig föreläsare-talang, men lät dock slutligen förmå sig till att ansöka 

 tjensten, såsom han sjelf yttrade: „i hopp om att snart bli emeritus." Sedan 

 han speciminerat „Om det Nord-Tschudiska språket" (Vepsernas språk) ut- 

 nämndes han till professor i Finska språket och litteraturen den 21 okt. 1853, 

 samt tillträdde tjeusten med ett tal „om Finskans, Estniskans och Lappskans 

 inbördes förhållande", infördt i Litteraturbladet för 1853. Utan saknad lem- 

 nade han väl läkare-yrket, som föga öfverensstämde med hans afgjorda böjelse 

 och talang för språkforskning, men vetenskaplig lärareverksamhet medelst före- 

 läsningar var icke heller i hans smak vid redan framskriden ålder. Förnäm- 

 ligast af pligtkänsla emottog han embetet, ty Finska frågans dåvarande ganska 

 kritiska skede fordrade ovilkorligen att landets i det afseendet främsta man, 

 med Europeiskt anseende, skulle föra Finskhetens talan vid universitetet. Han 

 gjorde det äfven med all samvetsgrannhet i 9 år, njutande oinskränkt hög- 

 aktning af såväl embetsbröder som studerande, men den 3 juni 18G2, då för- 

 hållandena ansenligt förbättrats, tog Lönnrot såsom emeritus afsked och kände 

 sig lycklig att få återgå till sina kära litterära arbeten, ostörd af embetsgöro- 

 mål och det bråksamma lifvet i Helsingfors. 



Ifrån Lönnrots professorstid har man att anteckna, ej blott det prof på 

 ypperlig Finsk hexameter han lemnade i öfversättningen af Odysséus 6:te rha- 

 psodi (Suomi 1855) och de två biografier, öfver P. Korhonen och Z. Topelius, 

 han skref för verket Finlands minnesvärda män, utan äfven skapandet af äkta 

 Finsk terminologi i botaniken och grammatiken, samt förbättrandet af det 

 otympliga juridiska språket i Finska lagboken. Äfven dessa arbeten voro af 

 ganska stor vigt och sådana att ingen annan kunnat utföra dem lika skickligt. 

 Ty ingen har i lika grad som han ägt det urkraftiga språksinne, den djupa 

 kännedom af språkets alla ressurser, som fordras för att bilda bestående nya 

 ord och konsttermer. Många hafva försökt det i enstaka fall, men ofta nog 

 misslyckats; Lönnrot öfvade konsten i stor skala och lyckades merendels, icke 

 sällan förunderligt väl. När ett språk skall användas i dittills okända ämnen 

 eller uttrycka nya tankar, erfordras som oftast nya ord — ty att dertill an- 

 vända blott Grekiska, Latinska eller Franska ordvrängningar är barbariskt — 

 och det var derföre en stor lycka att ordbildningen kunde anförtros åt en så- 

 dan språkkonstnär som Lönnrot. Prof derpå visade han ofta, t. ex. i Mehi- 

 läinen och Suomi — äfven namnen på våra mynt: mark och penni, äro hans 

 uppfinning — men isynnerhet i Suomen kasvisto, vår första Finska Flora, ut- 



