IG 



duglig psalmbok! Ty ifrån 1865 utgaf han nästan årligen från trycket något 

 nytt häfte originala eller omarbetade psalmer (1870 till och med 3), inalles 7 

 häften, och dessutom 1872 en hel, oberoende af komitén i eget namn utarbe- 

 tad Virsikirja våliaikasehsi tarpeeksi, hvaraf i författarens sista dagar, till ju- 

 len 1883, togs en ny, något reviderad upplaga. Synbarligen var denna psalm- 

 diktning eller -förbättring i stor skala hans favorit-sysselsättning ända till slu- 

 tet, ty han såg i psalmerna ett slags kristna folksånger, sådana de ock böra 

 vara. Han var själen och den ifrigast arbetande ledamoten i psalmbokskomi- 

 tén ända till 1871, hvarföre det första och andra förslaget, det af 1868 och 

 af 1871 till större delen äro hans verk; i det tredje, af en ny komité år 1880 

 utarbetade förslaget finnas väl endast 23 psalmer, som bära Lönnrots namn, 

 men hans omarbetningar ligga till grund för det hela. Ingendera förslaget har 

 ännu vunnit allmännare erkännande, men Lönnrots insats i det långvariga för- 

 bättrings-arbetet är i alla fall så betydande, att den blifvande nya psalmboken, 

 när en sådan efter långa omvägar slutligen antages, måste anses hafva till- 

 kommit förnämligast genom Lönnrots nit. Vid denna tid träffades han af ett 

 olycksfall, som dock lyckligtvis aflopp utan svårare följder för framtiden, men 

 som tydligen lade i dagen, huru hans starka själ fullkomligt beherrskade krop- 

 pen. På en resa till Loimijoki fick han plötsligt vid uppstigandet ur slädan 

 sitt ena ben atbrutet den 22 januari 1870 och blef liggande å Nokkala gäst- 

 gifveri i Perttula kapell. Ortens klockare förband benet nödtorftigt och när 

 doktor Friman okallad infann sig der, fann han Lönnrot liggande orörlig med 

 afbrutet ben — ifrigt sysselsatt att författa psalmer till ett utkommande nytt 

 häfte. Utan ringaste klagan, med oföränderligt godt lynne, uthärdade han att 

 ligga orörlig i 3 veckors tid på det skrala gästgifveriet, utan någon slags be- 

 qvämlighet, men i ständigt arbete med tanken ; förflyttades sedan till Loimijoki 

 prestgård, der han ytterligare måste ligga en tid, jemte kyrkoherden Varelius 

 fortsättande sitt lexikaliska arbete. Detta skedde i hans 68:de ålders år; och 

 knappast kan någon göra det efter! Småningom läktes dock benet fullkomligt 

 och han kunde löpa på skidor ännu fulla tio år derefter. Samma år om hö- 

 sten skref han anonymt till studenthusets invigning den 26 november 1870 en 

 Juhlarunoehna, som äger en viss märkvärdighet derföre att man har så få 

 andra originaldikter af hans hand; en bland de tidigaste är företalet till 3:dje 

 delen af Kantele, 1830 („Ota kantele käteesi, kultakieli kainaloosi"). 



Med öfversättningen af 43 Tyska psalmer, hvilka utgåfvos af O. J. Col- 

 liander år 1874, afslutade han sitt elfvaåriga psalmarbete, och återgick då till 

 forskningar angående den gråa forntidens hedniska vidskepelse, så vidt den ut- 

 talar sig i de Finska trollrunorna, Loitsurunot. Afbrottet var ganska skarpt, 



