19 



älder; endast en dotter, Ida, qvarlefde för att förljufva den gamles återstående 

 dagar. Dessa sorger bar han dock med lugn undergifvenhet, sådan endast 

 sann kristlig fromhet kan förläna, och man förmärkte ej att den för andra 

 djupt fördolda smärtan åstadkom någon långvarig förstämning hos honom. 



Lönnrot, upptäckaren af vårt national-epos, var s j elf en rent episk natur 

 med egendomligt Finska drag. Hela sin långa lefnad igenom bibehöll hans själ 

 ett episkt lugn som af intet kunde störas, omskiftande öden hade intet infly- 

 tande på hans oföränderligt goda lynne, som uttryckte sig i humoristiska in- 

 fall, likaväl under de strängaste umbäranden som vid de största ärebetygelser. 

 På honom kan med allt skäl tillämpas det. klassiska uttrycket : vixit, dum vixit, 

 laetus, justus et probus, så länge lifvet varade, lefde han glad, hederlig och 

 from. Ty kristlig barnafromhet var äfven ett utmärkande drag i hans karak- 

 tär, väl harmonierande med den oförställda blygsamhet, som tydligt ådagalades 

 i hela hans uppträdande både i ord och handling. Med hans fullkomligt ob- 

 jektiva betraktelsesätt var det alltid sjelfva saken som ådrog sig hela hans 

 uppmärksamhet, alldrig personen som skulle bedrifva den, vara sig det gällde 

 honom sjelf eller någon annan. Sin egen förmåga skattade han ringa, utan 

 att dock någonsin förtvifla om utgången vid utförandet af svåra företag; deri 

 synes väl ligga en motsägelse, men vid nogare betraktande förekom det honom 

 merändels så, som skulle det svåra företaget icke erfordra särdeles stor för- 

 måga för att lyckas, således i sjelfva verket icke vara svårt. Att en sådan 

 bisak som ära skulle tillfalla honom för det arbete han, manad blott af sin 

 pligtkänsla, utfört till fäderneslandets väl, föll honom alldrig in att tänka. Allt 

 tal om förtjensten att hafva upptecknat Kalevala och Kanteletar, afklippte han 

 vanligen med förklaringen: jag fann det roande att samla folksånger och kunde 

 icke gerna låta bli att syssla med dem när jag hade tid. I sjelfva verket var 

 också litterärt arbete, isynnerhet om det gällde folksånger och traditioner, all- 

 drig någon möda för Lönnrot utan ett nöje, en vederkvickelse från embets- 

 göromål, dem han icke heller undandrog sig; men detta nöje stegrades utan 

 tvifvel — ehuru han ej plägade omtala det — af den alltjemt lefvande och 

 lifvande tanken, att Finska folkets bildning och sjelfkänsla derigenom skulle 

 höjas. Deraf kom hans ständigt muntra lynne, ty samvetet vittnade att ingen 

 dag var förspilld utan gagn. Framtiden bekymrade honom alldrig, med barna- 

 ögon såg han den i ljus, lemnande för öfrigt allt i Herrens hand, som styr 

 folkens och enskildas öden till det bästa. Hans ständigt vakna själ behöfde 

 ej sättas i verksamhet genom någon ansträngning, allt gick liksom af sig sjelft. 

 Ehuru han alltid var sysselsatt och hans verksamhet förvånande rik, var den 

 dock förenad med ett sådant lugn och sådan lätthet, att han alltid syntes ha 



& 



