21 



födelsebygd. Sin närmaste slägt understödde han äfven och uppfostrade en 

 brorson, Frans Fredrik Lönnrot, för prestaståndet. 



Ehuru Lönnrots långa lifs verksamhet ägde en djup politisk betydelse, 

 såvida han bidrog att introducera Finnarne bland Europas civiliserade natio- 

 ner, deltog han egentligen icke i politiska diskussioner, ej heller i den lång- 

 variga språkstriden, annorlunda än med handlingar. Denna återhållsamhet 

 härledde sig ingalunda af likgiltighet ; tvärtom var hela hans lefnad egnad åt 

 Finska skriftspråkets utbildning för att användas i alla ämnen; Finska Litte- 

 ratur-Sällskapets stiftande var medelbart en protest mot Svenskans öfvervälde, 

 och han förde dervid de första Finska protokoller i landet, ehuru överlägg- 

 ningen försiggick på Svenska; förkämparne för den Finska saken tillhörde 

 nästan alla hans närmare umgängesvänner, exempelvis J. V. Snellman, M. A. 

 Castrén m. fl. ; när hans utlåtande infordrades, yrkade han med skärpa och 

 bestämdhet på Finskans onekliga rättigheter; när förbudet mot Finskt tryck 

 hade emanerat och mången för censurens skull modlös drog sig undan, be- 

 gynte han redigera Oulun viikko-sanomia (1852 — 53); i sin familj bibehöll 

 han Finska språket och sände sina döttrar till det från hemmet långt aflägsna 

 Finska seminariet i Jyväskylä o. s. v. Men af naturen en fridens man, ville han 

 hellre låta andra för strider mer lämpliga personer tvista, än sjelf blanda sig 

 i den långa striden, den han dock alltid följde med uppmärksamt deltagande. 

 Dessutom kunde Lönnrot, menniskovännen som trodde alla om godt, alldrig 

 rätt begripa huru en sak, åt hvilken han egnat alla sina krafter och som var 

 så solklart rättvis, ens kunde ha några fiender inom eget fädernesland. Emel- 

 lertid använde han äfven Svenska språket med ledighet i tal och skrift, så 

 ofta omständigheterna det kräfde; bevis för hans kunnighet deri finnas ymnigt 

 i hans Finska lexikon, der bemärkelserna merendels äro utmärkt väl valda 

 och genuint Svenska. För öfrigt var hela hans uppträdande så fridsamt, att 

 han personligen ej hade och omöjligen kunde ha någon ovän; äfven motstån- 

 dare och afundsmän blefvo snart afväpnade. Mot slutet af sin lefnad fick han, 

 som för sitt epokgörande arbete aldrig begärde någon lön eller ens något er- 

 kännande, emottaga den varmaste hyllning, hvilken visserligen icke var annat 

 än enkel rättvisa. Ty till samtidens heder bör erkännas att den förstod ära 

 livad äras borde. 



De oskattbara tjenster han gjort Finska nationaliteten, försäkra Lönnrot 

 um ett rum bland de allrayppersta män nationen frambragt, och när engång 

 hans sekularminue firas, skall man kanske tydligare än nu uppfatta den flärd- 

 fria stormannens betydelse för all framtid och särskildt för det halfsekel som 

 nyss gått. Väl är det sannt, att „härförarn ensam vinner icke slaget, de 



