Högtärade åhörare! 



Sedan sin senaste årshögtid har Finska Yetenskaps-Societeten förlorat 

 den mest kände af sina hedersledamöter, vårt land sin mest berömde son, 

 Adolf Erik Nordenskiöld. Att af hans lif och gärningar gifva en bild, som 

 värdigt skulle motsvara storheten af lians välförtjänta ryktbarhet, är i flere 

 afseenden vanskligt. Minnestecknaren är tvungen att redogöra för allmänt 

 bekanta omständigheter, och äfven de mest spännande händelser och betydelse- 

 fullaste handlingar hafva kunnat förlora sin upplyftande värkan, när de upp- 

 repade gånger skildrats, såsom fallet varit med de stora tilldragelserna i den 

 store mannens lif. Vidare kan en granskning af den snillrike upptäcktsresan- 

 dens vetenskapliga bragder vara egnad att i mångens ögon förringa deras be- 

 tydelse. Ty när man söker finna i hvad mån vinningarna af hans företag 

 motsvarade afsikten och förhoppningarna med dem, visar det sig, att också 

 han i många fall kunnat taga miste om både väg och mål. 



Men å andra sidan, då Adolf Erik Nordenskiölds lif var så rikt på 

 värklig storhet, att äfven den mattaste skildring däraf måste återkasta en del 

 af den glans, som omgifver hans minne, vågar jag förutsätta att också denna 

 framställning, trots att den knappt tillmätta tiden nödgar mig att utelämna 

 eller endast i korthet beröra fiere viktiga delar af ämnet, skall kunna fram- 

 kalla en om ock svag bild af den berömde mannens lif och visa grunden till 

 hans storhet. 



Inom få släkter är medlemmarnas böjelse för forskarens kall på grund 

 af anlag och häfd mera påtaglig än inom den Nordenskiöldska. Hvarje släkt- 

 led från stamfadern Nordenbergs tider intill våra dagar kan uppvisa ättetel- 

 ningar, som eftersträfvat kunskap om naturens väsen och lagar och i denna 

 sökt nyttiga lärdomar lör de praktiska värf de bedrifvit. Därjämte hafva de 



