8 WiLHEi-M Ramsa ^•. 



Sommaren IHoC) återvände Nordenskiöld och utnämndes till docent i mi- 

 neralogi. Han var nu så godt som själfskrlfven till den redan år 1852 in- 

 rättade professuren i mineralogi och geologi, men ville dessförinnan företaga 

 en studieresa till England, Frankrike och Tyskland med det s. k. reseunder- 

 stödet för literatörer, hvilket konsistorium tilldelat honom „på grund af hans 

 väl vitsordade skicklighet och i förhoppning att därigeiiom få en värdig sö- 

 kande till lärostolen i geologi och mineralogi". 



Innan resan anträddes, försiggick promotionen 1857, vid hvilken Nor- 

 denskiöld innehade första hedersrummet bland magistrarna, det andra bland 

 doktorerna. Under de med denna universitetshögtid förbundna festligheterna 

 inträffade den händelse, som hlef orsaken till att Nordenskiöld för alltid läm- 

 nade sitt fädernesland. 



På den sista festdagen höll han på anmodan af promoti ett tal för några 

 från universiteten i Sverige inbjudna hedersgäster. „Mitt tal var icke långt 

 — ski'ifver Nordenskiöld — det gick i den under festernas lopp rådande tonen, 

 kanske något mera pointeradt än de andras, som fått lyckan att drunkna i 

 glömskans haf." Det begynnte: „Människan tecknar ju alltid den tid som 

 komma skall med hoppets rosenfärg. Sjuklingen, som blott har några få da- 

 gar kvar att lefva, hoppas på långa år af hälsa; slafven, som från den tid 

 han kan minnas, gått från en hand till en annan, drömmer om sin frihet. 

 Skulle icke också vi då kunna låta hoppet måla några strimmor på vår mörka 

 f ramtidshimmel y -Jo vi kunna det, vi kunna det, emedan på senare tider ett 

 mäktigt, ett okufligt medvetande om rättighet till frihet vaknat hos oss, eme- 

 dan band, hvilka snart i femtio år varit slitna, börjat återknytas, och vi så- 

 ledes i den kamp vi nu utkämpa mot mörki'et, kunna var-a förvissade om att 

 ej alltid behöfva stå ensamma på kämpebanan." Det varmt hållna, till de 

 med Sverige gemensamma minnena vädjande talet, väckte genklang och en ju- 

 belstorm hos ungdomen, men ogillande från några betänksamma akademiska fäders 

 sida. Å deras vägnar sökte professor Cygnaeus öfverskyla det intryck Nor- 

 denskiölds ord kunde göra på högre ort genom ett vältalighetsprof af den art, 

 att en allmän ovilja bröt lös, och Nordenskiöld rusade upp på talarestolen ut- 

 ropande: „han talar ej å våra vägnar!" 



Den uppseendeväckande händelsen inberättades till generalguvernören, som 

 ansåg att nära nog högförräderi förlag. Någon möjlighet att blidka den vred- 

 gade excellensen fanns knappats, så mycket raindi-e som Nordenskiöld icke var 

 hugad att urskulda sig. Den „svåra förseelsen" att oförskräckt haf va sagt ut 

 sitt hjärtas bästa tankar satte rågan på det redan förut fyllda syndamåttet, och 

 han flck till en början plikta med förlusten af det honom tilldelade reseunderstödet. 



