10 Wilhelm E.amsay. 



presidenten grefve Carl Mannerheim och Eva von Schantz. Sedermera finna 

 vi honom icke så sällan på besök i det gamla hemlandet. 



Alltsedan sin afresa från Finland 1857 synes Nordenskiöld icke hafva 

 upphört att tänka, att det dock slutligen skulle beredas honom möjlighet att 

 verka vid sitt hemlands universitet. Brefven till hans fader, skrifna omedel- 

 bart efter ankomsten till Sverige, visa att han anser promet ionskatastrofen sä 

 litet betydande, att den icke bör kunna utgöra hinder för hans utnämnande till 

 professor i Helsingfors. Ja, han anser sig till och med kunna göra räkning 

 på det stipendium man beröfvat honom. Efter 1858 års ishafsfärd är han ännu 

 säkrare på sin sak, och så öfvertygad om sin rätt att för den nu gjorda resan 

 återfå stipendiet, att han uppför detsamma som en tillgång i en affärsafräkning 

 med sin fader. Dock tillägger han i bi-efvet: „någon anhållan från min sida i 

 afseende å stipendiet etc. af huru lindrigt slag den än må vara, kan aldrig 

 komma itVåga. Jag får äfven på det enträgnaste bedja pappa att icke ställa 

 mig i en svår mellanhand genom att framställa saker och förhållanden i en 

 dager, som ej är den fullkomligt rätta. Jag kommer oändligt gärna hem, men 

 ett nödvändigt villkor är att alt gammalt är glömdt utan vidare biomständig- 

 heter'". Af samma bref framgår att Nordenskiöld såsom ämne för sitt pro- 

 fessorsspecimen tänkte välja de geologiska iakttagelserna under 1858 års forsk- 

 ningsfärd. 



Grefve Bergs vägran att låta Nordenskiöld återvända till Finland afkylde 

 naturligtvis för en tid hans sangviniska förhoppningar, men efter dennes åt- 

 gång och ännu mer efter giftermålet med en landsmanninna uppflammade det 

 aldrig slocknade hoppet och längtan med förnyad styi'ka, och Nordenskiöld an- 

 sökte år 1867 den fortfarande obesatta professiu'en i mineralogi vid vårt uni- 

 versitet. Då med anledning häraf från ett håll, där Noi'denskiöld. ännu an- 

 sågs kunna värka „i skadlig riktning", önskades af honom en förbindelse att 

 icke deltaga i det politiska lifvet, vägrade han att gå in därpå, men afgaf i 

 stället en sålydande skrif velse till universitetets rektor: 

 „Herr Statsråd! 



Med anledning af Herr Statsrådets senaste bref hastar jag att förklara, 

 det jag naturligtvis, ifall jag återkommer till Finland, kominer att göra ett 

 lojalt erkännande af mitt fosterlands lagar och politiska förhållanden till bas 

 för min värksamhet. Ifall jag ej ville göra detta, vore det ju en ren galen- 

 skap att återvända." 



I enskildt bref till Arppe skrifver han: ,,Jn närmare åtgörandets stund 

 nalkas, dess mei' har hemlängtan gripit mig, och från det att sakens utgång i 

 början betraktades af mig med temmelig likgiltighet, så har den på senare 



