12 Wilhelm Ramsay. 



tenskapsakademi, skrifver Nordenskiöld därom: „Med glädje ser jag att man i 

 Finland ärnar anstränga sig till åstadkommande af något vackert i vetenskaplig 

 väg. Jag förstår blott icke . . . tvekan, att taga steget fullt ut. Eyssland 

 kan ju icke hafva något däremot, och för Finland kan saken vara en 

 värklig lifsfråga. Endast den nation lefver, som uträttar något för mänsk- 

 lighetens utveckhng, och det enda sätt på hvilket detta för Finland kan komma 

 ifråga, är vetenskapens. Men för arbete i denna riktning är efter min öfver- 

 tygelse det finska folket rikare begåfvadt än något annat" (Bref till 0. Nor- 

 denskiöld). 



Nordenskiöld hade under 1860-talet så småningom kommit in i de i 

 Sverige rådande förhållandena. Inom det vetenskapliga lifvet spelade han en 

 allt mera betydande roll. Efter de tvänne Torellska ishafsfärderna hade han 

 företagit — nu såsom ledare — ytterligare tre resor till Spetsbergen (1864, 

 1868, 1871—72) och en till Grönland (1870). Med dessa resor grundlade 

 Nordenskiöld och hans följeslagare en verkligt vetenskaplig kännedom om polar- 

 länderna, deras naturförhållanden och rika djurlif, och efter hvar och en af 

 dessa växte hans anseende som forskare och upptäcktsresande. 



I det politiska lifvet deltog han äfvenledes. Som son till en infödd svensk 

 adelsman kunde han företräda sin ätt under de två sista ståndsriksdagarna, 

 och efter representationsförändringen blef han upprepade gånger vald bland 

 Stockholms stads representanter i andra kammaren. Trogen sina öfvertygelser 

 slöt han sig till de grupper, som inom denna lagstiftande församling förfäktade 

 utprägladt frisinnade åsikter. 



Hans insikter togos i anspråk för en mängd \etenskapliga. och officiella 

 uppdrag. Öfverallt utöfvade han ett stort inflytande på grund af sina kun- 

 skaper, sitt stora anseende och sina älskvärda personliga egenskaper. 



När därför år 1874 åter hade väckts förslag att söka vinna Nordenskiöld 

 för vårt land, där lärostolen i mineralogi och geologi ännu stod obesatt, hade 

 omständigheterna medfört sådana förändringar i hans ställning, att han till en 

 på enskild väg gjord förfrågan i denna angelägenhet afgaf följande svar: „Att 

 jag icke numera anser mig kunna söka en profession vid universitetet i Hel- 

 singfors, därom är jag fullt ense med mig själf. . . . Det är således bäst 

 att saken får förfalla. Jag tviflar på att jag numera kunde blifva en duglig 

 föreläsare och har för närvarande till min närmaste lefnadsuppgift att afsluta 

 ett större mineralogiskt arbete . . , för det andia att resa norra vägen till 

 Berings-sund och samtidigt bevisa användbarheten af den nya handelsvägen 

 mellan Obi-Jenissej och Atlantiska oceanen. För dessa båda uppgifters skull 

 kan jag nu icke lämna Sverige. Sedan? Det är svårt att svara på; A ena 



