Minnestal öfvcr Professorn Friherre Adolf Eril' NorderisMöld. 15 



en tidigai'e l'esa. Härvid föresväfvade lionom en ganska ori2,inell ide. Han 

 ansåg att den gängse uppfattningen om Grönlands inre såsom betäckt af en 

 sammanhängande landis långt ifrån var bevisad. Tvärtom kunde det vara fal- 

 let att det var isfritt och ett hemvist för en lik djui-värld och en växtvärld, 

 som gaf skäl för det eljes föga betecknande namnet Grönland. Ty endast om 

 denna kontinent är ett från hafvet mot midten stigande land, vore en full- 

 ständig nedisning tänkbar. Om den åter ■ — hvilket Nordenskiöld höll för 

 sainiolikare — endast vid kusterna begränsas af bergskedjor, måste det mellan 

 dem liggande låglandet vara isfritt. Ty de vindar som från hafvet gingo öf- 

 ver dessa kustberg, borde såsom torra föhnvindar falla ned på det inre låg- 

 landet, och då saknades ju betingelserna för glacierbildningar. En af Dickson 

 bekostad expedition afgick sommaren 1883 till Grönlands västkust. Vin- 

 ningarna af dess arbeten voro betydande, men Nordenskiölds hypotes blef icke 

 bekräftad. Nansens vandring och Pearys slädfärder hafva sedermera ådaga- 

 lagt, att Grönlands isöken är sammanhängande. 



Detta var Nordenskiölds sista arktiska färd. Härefter vidtog en tid af 

 flitig forskning och författarvärksamhet. 



Sedan han upphört med sina färder, uppmuntrade han yngre forskare till 

 sådana företag till gagn för vetenskapen och anseende för dem själfva och 

 deras fosterland. Han har haft större eller mindre del i förvärkligandet af 

 alla arktiska färder, som under de sista årtiondena utgått från Sverige och de 

 skandinaviska länderna öfverhufvud. Med aldrig svikande intresse tog han 

 del i andra forskares planer, stod dem bi med sin rika erfarenhet och använde 

 sitt inflytande för att skaffa dem de för färden nödiga medlen. Aldrig var 

 h;in af visande, äfven om mången gång de unga polarforskarämnena voro ri- 

 kare på äfventyrslust än betingelser i öfrigt för dylika företag. Han har 

 också blifvit klandrad för detta, särskildt efter det den Björling-Kallstenius'ska 

 resan tog ett så olyckligt slut. Till sådana förebråelser svarade han: „Det 

 behöfves att någon skjuter på, det finnas så många som hålla tillbaka". 



Ända till det sista hade Nordenskiöld följt sitt gamla hemlands öden. När 

 då dessa vid det förflutna seklets slut länkades ur den dittills rådande lyckliga 

 utvecklingens gång, ställde han sig i spetsen för åstadkommande af de adres- 

 ser, i h vilka mer än tusen af den samtida odlingens förnämste män vädja till 

 förmån för våra rättigheter hos den, som svurit att hägna dem, samt deltog i 

 det sändskap, som förgäfves sökte frambära dessa uttryck för en upplyst oj)!- 

 nions rättfärdighetskraf. 



I böljan af 1880-talet hade Nordenskiöld köpt egendomen Dall)yö i Sö- 

 dermanland vid en af Östersjöns vackraste vikar. Här tillbi'akte han sedermera 



