Andlijs iif muskelkurvor. 51 



sem Falle nur seine frühere Gestalt vei'lor durcl) die eigene Schwere". Den 

 nya form sora muskeln enligt dessa observationer antager efter kontraktionen, 

 ifall den öfverlemnas åt sig sjelf, måste anses motsvara ett nytt jemnvigtsläge 

 under de förhållanden muskeln betinner sig; hvarje utifrån verkande kraft som 

 sträfvar att ändra denna form framkallar derföre en i motsatt riktning ver- 

 kande elastisk kraft. I våra försök är tyngden hos muskeln och systemet en 

 sådan utifrån verkande kraft under hvars inflytande muskelns längd tillväxer; 

 deraf en elastisk kraft som verkar uppåt och motverkar systemets fall. 



På annat sätt gjorde Marey ') år 1868 frågan om muskelns verkan på 

 systemet i det i fråga varande stadiet af kontraktionen till föremål för under- 

 sökning; Marey uppvisade nemligen att i en muskelkurva tiden för muskelns 

 förlängning eller „la période de descente ... est beaucoup plus lonque que 

 celle qui produirait la chute du pois soulevé." Vid försöken användes en lätt 

 skrifarm, med ringa tröghetsmoment; denna arm höjdes förmedelst en tråd till 

 samma höjd som muskelkurvan hade; tråden af brändes och en fallkurva upp- 

 tecknades på skrifytan; då erhölls en kurva af annat utseende, bland annat 

 kortare än muskelkurvans nedstigande skenkel. „11 est donc évident, säger 

 Marey med anledning af försöken, que pendent cette seconde période (då skrif- 

 armen rör sig nedåt) le levier ne descend pas librement, mais (ju'il est encore 

 retenu par une force contractile . . . assez forte . . . pour ralentir la descente 

 du levier". 



Några senare forskare hafva äfven uppvisat likadana förhållanden som 

 Marey. Frågans vigt för de här föreliggande uppgifterna hafva gjort att 

 äfven vi uppdragit sådana fallkurvor på den roterande skrifytan. För ända- 

 målet höjdes det rörliga systemet för medelst en kokongtråd utöfver initialläget 

 en större eller mindre vinkel; då kontakten under rotationen uppslogs, afklipptes 

 tråden förmedelst en sax, hvars bett med spetsarne stödda mot myograf bordet 

 på förhand voro inställda så att de omfattade tråden. De sålunda uppdragna 

 fallkurvorna vända i hela sin längd, både ofvanom och nedanom initialcirkeln, 

 sin konkava sida mot skrifytans medelpunkt. För qvantitativ jemförelse med 

 en muskelkurva anföra vi här den sista af de kurvor hvilka i slutet af denna 

 athandling äro analyserade. 1 muskelkurvan var i/',„„j, = 8° B' 48" ; nedstigande 

 skenkeln från nyss nämnda punkt till det ställe der kurvan skar initialcirkeln 

 upptog 58" 7', och hade närmare initialcirkeln en inflexionspunkt så att den i 

 slutet vände sin konvexa sida mot initialcirkeln; skrifytans vinkelhastighet var: 



') E. J. Marey. 1. c. pag. 332-333. 

 N:o 5. 



